ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9840/20 Справа № 212/7550/20 Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/7550/20

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Зубакової В.П.,

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони

позивачка: ОСОБА_1 ,

відповідач: Головне управління ДПС у Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційну скаргуОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року, яка ухвалена суддею Колочко О.В. в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 жовтня 2020року, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_2 , про звільнення майна з податкової застави, у зв`язку з тим, що позов не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Не погодившись із зазначеною ухвалою, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Зазначає, що вона не може скористатись своїм цивільним правом щодо нерухомого майна, а саме не має змоги розпоряджатись своїм нерухомим майном. При цьому, наводить в апеляційній скарзі правовий висновок, який викладений у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 року у справі № 263/17218/18, в частині щодо визначення підсудності за позовом фізичної особи до ДФС.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника Головного Управління ДПС у Дніпропетровській області Кучеренко О.Г., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у відкритті провадження по вказаній справі на підставі п.1 ст.1 ст. 186 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, оскільки із позовної заяви вбачається, що позивачка не погоджується із діями Криворізької Північної ОДПІ Міндоходів у Дніпропетровській області з приводу порушення останньою норм Податкового Кодексу України в частині включення нерухомого майна до акту опису майна і, як наслідок, обтяження цього майна податковою заставою. Основною вимогою позову, який поданий у порядку цивільного судочинства, є скасування (припинення) податкової застави щодо нерухомого майна, що суперечить чинному законодавству, оскільки, такий позов слід розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

У рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) ЄСПЛ наголосив, що «погоджується з тим, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту».

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленогозаконом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

У поданому у жовтні 2020 року до суду в порядку цивільного судочинства позові, ОСОБА_1 просила скасувати обтяження у вигляді податкової застави, що було зареєстроване на підставі Акту опису майна № 19, виданого 23.12.2014 року Криворізькою Північною ОДПІ Міндоходів у Дніпропетровській області у частині скасування податкової застави стосовно квартири та виключити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження у вигляді податкової застави, підставою виникнення обтяження якого є Акт опису майна № 19, виданого 23.12.2014 року Криворізькою Північною ОДПІ Міндоходів у Дніпропетровській області, обтяжувачем є Криворізька Північна ОДПІ Міндоходів у Дніпропетровській області, а боржником ОСОБА_2 , оскільки вона позбавлена права вільно розпоряджатись своїм майном.

За змістом статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, що встановлений законом або договором, чи іншим способом, що є ефективним та не суперечить закону.

Відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), таким чином критеріями розмежування між справами цивільного та адміністративного судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданням цивільного судочинства, передбаченим у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами у різних юрисдикціях.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачка вбачає порушення своїх прав у тому, що в Державному реєстрі прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиному реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявні відомості про податкову заставу щодо квартири, яка, як стверджує позивачка, належать їй на праві власності, а також тому, що Головне управління ДПС у Дніпропетровській області не надало позивачці на її звернення жодної інформації щодо припинення податкової застави.

Застосувавши положення статті 186 ЦПК України та зробивши висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у справі, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом своїх прав, оскільки порушуються її право власності, яке вона набула законним шляхом та яке просить захистити.

Пунктом 1 частини першої статті 19 КАС України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом установлено інший порядок судового провадження.

Отже до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте, сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим, приватно правові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватно правовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

У цій справі, позивачка, оспорюючи правомірність податкової застави, посилається на порушення нею її прав, як іпотекодержателя на нерухоме майно (квартири АДРЕСА_1 ).

Слід зазначити, що реалізація контролюючим органом таких повноважень як опис майна у податкову заставу безумовно віднесено до владних управлінських функцій відповідача, але у спірному випадку такі повноваження ним реалізовано по відношенню до ОСОБА_2 й будь-яких владних рішень стосовно позивачки Інспекцією не приймалось. Тобто спір у цій справі не пов`язаний із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин, а фактично спрямований на захист приватного (цивільного) права, яке позивачка вважає порушеним.

Враховуючи зміст позовних вимог та суб`єктний склад учасників справи, характер спірних правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що цей спір не є публічно-правовим, і відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України має вирішуватися судом за правилами цивільного судочинства.

Такий висновок узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 31 липня 2020 року у справі №821/774/17.

Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову у відкритті провадження у справі через те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, не врахувавши змісту та характеру позовних вимог, підстав заявленого позову, надавши неправильну юридичну кваліфікацію правовідносинам сторін, суд помилково витлумачив норми матеріального права.

З урахуванням наведених норм матеріального та процесуального права правовідносини, які виникли між сторонами у справі, справа не підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, а належить до юрисдикції загальних судів, отже, суд помилково відмовив у відкритті провадження у справі, яка підлягала розгляду в порядку цивільного судочинства.

З наведеного слідує, що відмова позивачці у відкритті провадження у справі без законних на те підстав, є порушенням її конституційних прав в доступі до правосуддя, та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права і підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України, а саме згідно до ст.379 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року, скасувати та направити цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління ДПС у Дніпропетровській області, третя особа ОСОБА_2 , про звільнення майна з податкової застави до суду першої інстанції для вирішення питання відповідно до вимог ЦПК України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 22 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: