КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/9667/2020 Головуючий у 2 інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Голуб С.А.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Таргоній Д.О.,

за участі секретаря судового засідання Сакалоша Б.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 10 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укрветсанзавод» за участі третьої особи Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання наказів незаконними,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду першої інстанції з вказаним позовом посилаючись на те, що 05 січня 2017 року наказом Державного підприємства «Укрветсанзавод» № 2-к/17 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року по справі № 755/1162/16-ц поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного бухгалтера.

10 січня 2017 року наказом Державного підприємства «Укрветсанзавод» № 3-к/17 «Про припинення трудового договору (контракту)» звільнено позивача з посади провідного бухгалтера за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Позивач вважає накази про поновлення на роботі та звільнення її з роботи недійсними, оскільки спірні накази підписано неуповноваженою особою, а саме, виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Укрветсанзавод» Чечетом В.В., який звільнений наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 1238-к від 13 грудня 2016 року, а наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 1245-к від 14 грудня 2016 року призначено з 15 грудня 2016 року ОСОБА_2 виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Укрветсанзавод». У зв`язку з чим просить визнати наказ Державного підприємства «Укрветсанзавод» № 2-к/17 від 05 січня 2017 року «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » та наказ Державного підприємства «Укрветсанзавод» № 3-к/17 від 10 січня 2017 року «Про припинення трудового договору (контракту)» незаконними.

Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 10 квітня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, позивачка подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що з урахуванням положень ст. 257 та п.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, позивачка звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту визнання недійсності та нечинності документів відповідача, а саме наказів від 05.01.2017р. №2-к/17 про поновлення та від 10.01.2017р. №3-к/17 про звільнення, які видані та підписані неуповноваженою на такі дії особою. При цьому жодних позовних вимог майнового характеру, тобто таких вимог, які підлягають вартісній оцінці, та іншого до відповідача не заявлялося.

На підтвердження обґрунтованості своїх позовних вимог позивачкою було подано до суду низку доказів, однак судом не було досліджено ці докази та не наведено мотивів відхилення або врахування кожного доказу.

Відсутність матеріальних вимог у позовній заяві, відсутність матеріальних вимог під час судових засідань - це чітка позиція позивачки на встановлення юридично значимого факту видання та підписання документів особою ( ОСОБА_3 ), яка була позбавлена повноважень керівника у зв`язку із втратою довіри до такої особи саме Державою Україною (Держпродспоживслужбою України), яка зафіксувала незаконні дії з її боку та 13 грудня 2016 року звільнила з посади виконуючого обов`язки гендиректора ДП «Укрветсанзавод» за неефективне використання державного майна і прибутку згідно п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України, доведення підприємства до банкрутства.

Однак, суд зайняв позицію відповідача, самовільно, на власний розсуд вийшов за межі позовних вимог та змінив предмет позову, розглядаючи справу як трудовий спір, чим порушив вимоги ч. 2 ст. 264 ЦПК України, відповідно до якої, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Також позивачка вважає, що суд порушив норми процесуального права відмовивши у задоволенні її клопотання про витребування від Державної фіскальної служби доказів, а також безпідставно відкладав розгляд справи за клопотанням відповідача, тим самим виявивши до нього свою прихильність. Крім того, суд не мотивував своє рішення.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В порядку визначеному ст. 360 ЦПК України на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача.

Відповідач вважає безпідставними твердження позивачки про не дослідження судом наданих нею доказів виходячи з такого.

Обставини винності оскаржуваних наказів вже досліджувались та були встановлені рішеннями суду всіх інстанції в господарській справі №910/6968/16, яка розглядалась за участю позивачки та відповідача в рамках справи про банкрутство, як це передбачено ч. 4. ст. 10 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Так, в постанові Верховного Суду від 06.11.2019 року по справі №910/6968/16 було встановлено, що«з 18.01.2017 року усунуто перешкоди щодо виконання обов`язків генерального директора ДП «Укрветсанзавод» ОСОБА_2 , при цьому до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зміна щодо керівника ДП «Укрветсанзавод», а саме ОСОБА_3 на ОСОБА_2 внесена лише 13.01.2017р. За період з 15.12.2016 по 17.01.2017 діяльність ДП «Укрветсанзавод» не припинялась, фактичне керівництво ДП «Укрветсанзавод» здійснював виконуючий обов`язки генерального директора ОСОБА_3 , при цьому, видані ОСОБА_3 накази у спірний період, зокрема і накази від 05.01.2017 про поновлення на посаді Позивача та від 10.01.2017 про її звільнення із займаної посади не оскаржувались і не скасовувались новопризначеним виконувачем обов`язків генерального директора ДП «Укрветсанзавод» ОСОБА_2 , а тому є чинними.»

Таким чином, обставини щодо чинності спірних наказів були встановлені судовими рішеннями всіх інстанцій у господарській справі №910/6968/16, у якій брали участь і Позивач, і Відповідач, тому відповідно до ст.82 ЦПК України, такі обставини вважаються встановленими і не підлягають доказуванню в цій справі.

Також вважає безпідставними твердження позивачки про неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи, оскільки в апеляційній скарзі не вказано які обставини судом не були встановлені.

На підставі викладеного у відзиві просить суд апеляційної інстанції залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Вивчивши матеріали справи, доводи викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з урахуванням таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено,що 05 січня 2017 року наказом Державного підприємства «Укрветсанзавод» № 2-к/17 «Про поновлення на роботі ОСОБА_1 » на виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року по справі № 755/1162/16-ц поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного бухгалтера (а.с. 17, том 1).

10 січня 2017 року позивачем подано до Державного підприємства «Укрветсанзавод» заяву про звільнення її з посади провідного бухгалтера за згодою сторін з 10 січня 2017 року (а.с. 6, том 1).

10 січня 2017 року наказом Державного підприємства «Укрветсанзавод» № 3-к/17 «Про припинення трудового договору (контракту)» звільнено ОСОБА_1 з посади провідного бухгалтера за згодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 18, том 1).

Зазначені накази підписані ОСОБА_3 - виконуючим обов`язки генерального директора Державного підприємства «Укрветсанзавод», який звільнений наказом Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів № 1238-к від 13 грудня 2016 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою неправильно обраний спосіб захисту свого порушеного права шляхом оскарження наказів, оскільки жодних її прав у даному випадку відповідачем порушено не було, сам по собі факт наявності спірних наказів не тягне за собою будь-яких правових наслідків до тих пір, поки позивач не заявить вимоги про відновлення порушених суб`єктивних прав, чим буде досягнутий ефект реалізації соціальної цінності трудового права як галузі права, покликаної забезпечувати трудові права, свободи та законні інтереси працівників.

Судова колегія погоджується із такими висновками суду виходячи з такого.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК).

Спосіб захисту - це конкретне діяння, спрямоване на відновлення порушеного права, усунення перешкод для його реалізації, а також попередження дій, що можуть спричинити порушення права.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

З врахуванням наведених норм, суд першої інстанції мав визначитись на захист якого порушеного права звернулась позивачка.

Суд першої інстанції правильно встановив, що сторони перебували у трудових правовідносинах до 10 січня 2017 року.

Накази, які оспорює позивачка також стосуються трудових правовідносин сторін, оскільки цими наказами позивачка поновлювалась на роботі, тобто у неї виникли права та обов`язки як працівника підприємства, а також звільнялась з роботи, тобто у підприємства виникли обов`язки розрахунку позивачки і видачі їй трудової книжки.

Інших правовідносин між сторонами не існувало, отже суд першої інстанції правильно виходив з того, що оскільки оспорювані накази стосуються трудових прав позивачки, отже вона мала зазначити яке її право внаслідок ухвалення цих наказів було порушене і в який спосіб воно підлягає судовому захисту.

Суд першої інстанції вірно виходив з того, що під захистом трудових прав і охоронюваних законом інтересів слід розуміти діяльність, спрямовану на відновлення порушених трудових прав, що реалізується сторонами трудових правовідносин і компетентними державними органами.

Проте будь-яких позовних вимог про поновлення або припинення порушеного права спірними наказами позивачкою не заявлено.

Ці висновки суду доводами апеляційної скарги не спростовуються.

Позивачка наголошує на тому, що її позов пред`явлений не на захист порушеного права, а з метою встановлення факту незаконності наказів.

Разом із тим, як вже було вказано вище, як нормами матеріального, так і нормами процесуального права передбачено, що позов пред`являється лише у випадку порушення іншими особами прав та інтересів позивача. Встановлення ж юридичних фактів відбувається в порядку окремого провадження. Однак ОСОБА_1 пред`явила позов саме в порядку позовного провадження, а не подала заяву про встановлення факту в порядку окремого провадження.

При розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 пояснила, що внаслідок підписання наказів не уповноваженою особою, у неї виникли складнощі в зарахуванні її страхового стажу у Пенсійному фонді України, а тому вона має намір визнати недійсними ці накази, і знову поновитись на посаді. Однак наведеними обставинами вона свої позовні вимоги не обґрунтовувала, а тому вони не досліджувались судом першої інстанції і не могли перевірятись судом апеляційної інстанції.

Не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення і посилання ОСОБА_1 на те, що суд першої інстанції не надав оцінку всім її доводам, оскільки Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З врахуванням наведеного, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене та доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права та не може бути скасоване з підстав, що зазначені в апеляційній скарзі, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 263, 367, 369, 374, 375 України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Укрветсанзавод» за участі третьої особи Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів про визнання наказів незаконними,залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення в порядку та з підстав, що визначені ст. 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді: