Провадження № 22-ц/812/2164/20 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

28 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа № 753/11899/13

Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Лисенка П.П., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання Цуркан І.І.,

за участю: представника боржника ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника стягувача Грицишина К.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Губницького Д.Г., в приміщенні суду в м. Миколаєві, вступну та резолютивну частини проголошено о 14 год. 29 хв., повний текст складено 19 листопада 2020 року, у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню,

встановив:

31 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, яку уточнював, про визнання виконавчого листа виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва №2/489/748/2014 від 19 січня 2015 року таким, що не підлягає виконанню, витребування вказаного виконавчого листа у приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Крайчинського С.С. (далі приватний виконавець) та зобов`язання його повернути виконавчий документ без виконання і закінчити виконавче провадження.

Заяву обґрунтовано тим, що на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 04 листопада 2014 року, 19 січня 2015 року видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованості за кредитним договором №0005/11/26-KLI від 23 березня 2011 року в загальному розмірі 13 624 234 грн. 08 коп.

22 липня 2019 року Ленінським районним судом м. Миколаєва винесено ухвалу про заміну стягувача з ПАТ «Банк Форум» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста», яке в подальшому згідно рішення загальних зборів учасників від 06 серпня 2019 року було перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста».

Боржник зазначав, що відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що діяла на час видачі виконавчого листа, виконавчі листи можуть бути пред`явлені до виконання протягом року, якщо інше не передбачене законом.

Посилаючись на те, що стягувач звернувся до приватного виконавця із заявою про відкриття виконавчого провадження лише 20 листопада 2019 року, що виходить за межі строків пред`явлення виконавчого листа до виконання, заявник вважав, що наявні підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з не можливістю його виконання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що строк на пред`явлення виконавчого листа переривався його пред`явленням до виконання та становить до 02 жовтня 2021 року, у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити заяву та визнати виконавчий лист №2/489/748/2-14, виданий Ленінським районним судом м. Миколаєва від 19 січня 2015 року таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що у зв`язку з набранням чинності 05 жовтня 2016 року Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, строк пред`явлення виконавчих листів до виконання, рішення за якими набрало чинності під час дії попереднього закону, збільшився з одного до трьох років.

Заявник вважав, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом, а тому, на переконання заявника, виконавчий лист є таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з тим, що стягувач пропустив строк пред`явлення виконавчого листа до виконання, який встановлено терміном в один рік.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «ФК «Інвестохіллс Веста» Рачок Н.М., посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін.

Відзиву на апеляційну скаргу від іншого учасника справи не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили 04 листопада 2015 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк Форум» заборгованість за кредитним договором №0005/11/26-KLI від 23 березня 2011 року в загальному розмірі 13 624 234, 08 грн.

На виконання цього рішення, 19 січня 2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва видано виконавчий лист, із відміткою про строк пред`явлення його до виконання один рік з дня набрання рішенням законної сили, тобто починаючи з 04 листопада 2014 року.

У подальшому зазначений виконавчий лист пред`являвся банком стягувачем до виконання, та перебував на виконанні у ВДВС, про що є відмітки на зворотній стороні виконавчого документа.

Востаннє виконавчий лист був повернутий стягувачу без виконання 02 жовтня 2018 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 липня 2019 року замінено стягувача у виконавчому документі з ПАТ «Банк Форум» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Веста», яке в подальшому згідно рішення загальних зборів учасників товариства від 06 серпня 2019 року було перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвестохіллс Веста».

На підставі поданої заяви зазначеного товариства та доданих документів, 20 листопада 2019 року приватним виконавцем Крайчинським С.С. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №60667643 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2014 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 липня 2020 року, залишеною без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 вересня 2020 року, за скаргою ОСОБА_1 , визнано незаконною та скасовано постанову приватного виконавця Крайчинського С.С. від 20 листопада 2019 року про відкриття виконавчого провадження №60667643.

Постановляючи судові рішення, суди першої та апеляційної інстанції виходили з того, що виконавчий документ, де місцем проживання боржника зазначено: АДРЕСА_1 , пред`явлено до виконання приватному виконавцю у місті Києві не за місцем його виконання.

Не встановивши даних про те, що боржник змінив місце проживання та переїхав з м. Миколаєва до м. Києва, суди дійшли висновку, що у приватного виконавця не було підстав для прийняття до виконання виконавчого документу, а тому оскаржувана постанова винесена незаконно, тобто з порушення вимог статті 24 Закону України «Про виконавче провадження».

Суди дійшли висновку, що після переривання строку подачею стягувачем виконавчого документу до виконання, він може бути пред`явлений ним повторно на протязі трьох років з дня його першого повернення.

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого листа №2/489/748/2014 таким, що не підлягає виконанню, ОСОБА_1 посилався на неможливість його виконання, у зв`язку із закінченням строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання.

Відповідно до статті 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином, суд вирішує процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, в межах чого також визнає таким, що не підлягає виконанню повністю чи частково виконавчий лист, встановивши, що обов`язок боржника відсутній повністю чи частково (у зв`язку з його припиненням добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин).

Отже, за приписами даних норм процесуального права, підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання) та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню).

Іншими причинами можуть бути якщо, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний. При цьому, наслідком визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до пункту 5 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», є закінчення виконавчого провадження.

Наведені у заяві ОСОБА_1 обставини не дають підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у розумінні статті 432 ЦПК України, оскільки останній не надав доказів помилковості видачі виконавчого листа, невідповідності його змісту, формі, реквізитам такого документа, добровільним виконанням боржником чи іншою особою.

Посилання заявника, як на підставу своїх вимог, на відсутність можливості виконати виконавчий документ, у зв`язку із закінченням строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, є помилковими з огляду на наявність обов`язку боржника щодо повернення заборгованості за кредитним договором покладеного на нього судовим рішенням та можливості його виконання.

Щодо оцінки доводів про закінчення строку для пред`явлення виконавчого документу до виконання, то апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Пунктом 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення.

Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно із частиною першої статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції Закону № 606-XIV, чинного на момент набрання чинності 04 листопада 2014 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2014 року, виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Пунктом 1 частини другої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону № 606-XIV передбачалося, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Викладений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, в тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Правову позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово викладав Конституційний Суд України. Зокрема, в рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Відповідно до пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Аналіз положень пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII дає підстави для висновку, що цей нормативно-правовий акт підлягає застосуванню тільки до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності Законом № 1404-VIII. Для пункту 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм Закону № 1404-VIII до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Зазначений правовий висновок наведений Верховним Судом у постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 553/1951/14-ц (провадження № 61-20552св18), у постанові від 18 грудня 2019 року у справі № 752/20752/17 (провадження № 61-35268св18).

Отже, відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції правильно застосував пункт 5 Розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII, який набув чинності лише 05 жовтня 2016 року, встановивши, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2014 року набрало чинності 04 листопада 2014 року, строк пред`явлення виконавчих листів відповідно до Закону № 606-XIV встановлено до 05 листопада 2015 року, такий річний строк на час набрання чинності Законом № 1404-VIII не сплинув.

Врахувавши, що виконавчий лист повернуто стягувачу 02 жовтня 2018 року, суд першої інстанції вірно встановив, що строк для пред`явлення виконавчого документа розпочався спочатку та закінчуватиметься 02 жовтня 2021 року, а тому стягувач, товариство, не позбавлений права звернувся до відділу виконавчої служби із виконавчим документом у межах трирічного строку, встановленого для пред`явлення виконавчих документів для виконання.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, та інших вимог, які є похідними, є вірними, ґрунтуються на правильно застосованому норм законі.

Враховуючи, що зазначені в апеляційній скарзі доводи щодо неправильного застосування норм матеріального права судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, що свідчить про необґрунтованість скарги, а отже відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування ухвали суду, оскільки вона є законною та обґрунтованою.

Керуючись статями 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів до Верховного Суду, починаючи з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді: П.П. Лисенко

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.