ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/9531/20Головуючий у 1-й інстанції Грицак Р.М.
Провадження № 22-ц/817/1059/20 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Сташків Б. І.,

з участю секретаря - Стецюк М.А.

учасників справи - представника Акціонерного Товариства Альфа-Банк - Ващука Я.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/9531/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного Товариства Альфа-Банк до ОСОБА_1 про стягнення боргу, ухваленого суддею Грицаком Р.М., повний текст рішення суду складено 22 вересня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обгрунтування вимог посилалось на те, що 01 грудня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем було укладено кредитний договір №770/42-116 на суму 36 550 дол. США. Відповідачка належним чином зобов`язання не виконала, в результаті чого утворилась заборгованість.

Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво усього майна, майнових прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з 15 жовтня 2019 року.

Відповідно до рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року заборгованість за кредитним договором №770/42-116 від 01 грудня 2005 року була стягнута судом станом на 21 жовтня 2016 року і виконана з простроченням, тому АТ «Альфа-Банк» на підставі ст. 625 ЦК України просив стягнути з відповідачки заборгованість за період з 15 березня 2017 року по 15 березня 2020 року в розмірі 114 325 грн. 78 коп., яка складається із суми заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість - 59 566,90 грн. та суми заборгованості за ставкою 3 % на відсотки за користуванням кредитом - 54 758,88 грн.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року позов Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 770/42-116 від 01 грудня 2005 року в розмірі 98 685,07 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» судовий збір в розмірі 2102 гривень.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що вказане рішення ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права та просить апеляційний суд скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити частково та стягнути з неї 70789,25 грн. штрафних санкцій у вигляді 3% річних та переглянути розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що банк неправомірно нараховував проценти за кредитним договором після подачі позову та винесення рішення від 25 червня 2012 року про дострокове стягнення з неї усієї заборгованості, оскільки з часу подачі позову про дострокове стягнення заборгованості за її кредитним договором припинилось право нараховувати проценти та пеню за кредитним договором.

Відповідачка зазначила, що суд не зауважив, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 червня 2012 року виконано в повному обсязі, тому нарахування штрафних санкцій за несвоєчасне невиконання рішення суду може бути здійснено тільки з розрахунку суми боргу за кредитним договором із суми 34424,58 дол. США, а не із суми боргу, визначеного рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на викладене та ціну позову у даній справі 114325,78 грн. розгляд справи повинен був проводиться за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, однак, з урахуванням необхідності з`ясування обставин справи, розгляд справи призначено з участю учасників справи.

Колегією суддів поновлено строк на подання відзиву на апеляційну скаргу АТ Альфа-банк, оскільки даний строк пропущено із поважних причин змінами в роботі відділу документообігу відповідача у зв`язку із епідеміологічною ситуацією.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ Альфа-банк заперечує апеляційну скаргу, посилаючись, що розрахунок штрафних санкцій правильно проведено судом на підставі ст.625 ЦК України в межах заявлених вимог відповідно до суми боргу, визначеної рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року у справі №607/781/16-ц, а тому безпідставними є доводи апеляційної скарги, що судом не враховано правових висновків Верховного Суду щодо стягнення відсотків за користування кредитними коштами поза межами дії кредитного договору, строк виконання за яким змінено пред`явленням вимоги про дострокове стягнення заборгованості.

ОСОБА_1 надіслала суду заяву про розгляд справи у її відсутності.

Представник АТ Альфа-Банк апеляційної скарги не визнав та просив її відхилити, а оскаржене рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 01 грудня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримала 36550 доларів США та зобов`язалася їх повернути і сплатити 12,5 % річних за користування коштами, у строк до 20 листопада 2015 року.

У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором кредиту 02 грудня 2005 року між банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого вона передала в іпотеку банку належну їй на праві приватної власності квартиру за АДРЕСА_1 , загальною площею 50,3 кв.м., житловою 30,1 кв.м.

20 жовтня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду №1 про внесення змін до договору кредиту від 01 грудня 2005 року, згідно з умовами якої сторони погодили встановити з 20 жовтня 2008 року процентну ставку за користування кредитом у розмірі 14 % річних.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 червня 2012 року у справі №1915/5022/2012 задоволено позов та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» 296 157,43 гривень боргу за кредитним договором №770/42-116 від 01 грудня 2005 року, з яких: 24 975,96 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного Банку України гривні до долара станом на 25.06.2012 року становить 99 620,36 грн. ( 799,25 грн. за 100 доларів США) - заборгованість по кредиту, 9 448,62 доларів США, що еквівалентно 75 518,09 грн. - заборгованість по відсоткам, 11 488,98 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та 9 530,00 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків.

На підставі даного рішення суду 22 серпня 2012 року Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист №1915/5022/2012.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року у справі № 607/781/16-ц в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту в розмірі 68 761,86 доларів США, що еквівалентно 1 617 231,21 гривень, звернуто стягнення на іпотечне майно - квартиру по АДРЕСА_2 , загальною площею 50,3 кв.м., житловою 30,1 кв.м., що належить ОСОБА_1 , шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, із початковою ціною 662 695 гривень.

Рішенням суду встановлено, що відповідачка ОСОБА_1 належним чином своїх зобов`язань згідно умов договору кредиту не виконувала та у встановлений строк коштів не повернула, останній платіж щодо погашення кредиту здійснила 09 листопада 2011 року, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитом станом на 17 грудня 2015 року, згідно якого загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед банком становила 68 761,85 доларів США, що еквівалентно 1 617 231,21 гривень, з яких: 24 975,96 доларів США - заборгованість за кредитом; 22 959,99 доларів США заборгованість за нарахованими відсотками; 720 доларів США комісія за користування кредитом; 20 105,99 доларів США, що еквівалентно 472 878,47 гривень пені за неналежне виконання зобов`язання, нарахованої за період з 16.12.2014 року по 16.12.2015 року.

На підставі даного рішення суду 17 січня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист №607/781/16-ц.

Згідно протоколу проведення електронних торгів №445971 від 18 листопада 2019 року двокімнатна квартира загальною площею 50,3 кв.м. по АДРЕСА_2 , була реалізована на прилюдних торгах 18 листопада 2019 року за ціною 530 156,00 гривень.

26 листопада 2019 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області Герелевич О.М. при примусовому виконанні виконавчого листа №607/781/16-ц виданого Тернопільським міськрайонним судом 17 січня 2017 року на підставі п.15 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №54843778 у зв`язку з перерахунком коштів в сумі 456 498,40 грн. в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту в розмірі 48 655 дол. США 95 центів, що за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США станом на 17 грудня 2015 року становить 1 144 349 грн. 02 коп.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушеннямумов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Судувід 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 4 липня 2018 рокуу справі №310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18, наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.Якщо зобов`язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені ст. 625 ЦК України.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим, а тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передують подачі такого позову.

Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та №922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи із ОСОБА_1 на користь АТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 770/42-116 від 01 грудня 2005 року в розмірі 98 685,07 грн. суд першої інстанції виходив із тих обставин, що позивач має право на стягнення із відповідачки 3% річних відповідно до вимог ст.625 ЦК України за прострочення нею грошового зобов`язання, встановленого рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року у справі № 607/781/16-ц в межах строку позовної давності за період із 10 червня 2017 року (за три роки до подання даного позову) по час виконання зобов`язання - 26 листопада 2019 року, виходячи з наступного розрахунку сум заборгованості:

-сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість становить 51410,51 грн. (3%*900/365*24 975,96 = 1 847,54 дол. США у гривневому еквіваленті станом на 11 вересня 2020 року становить 51 410,51 грн.);

-сума заборгованості за ставкою 3 % на відсотки за користуванням кредитом становить 47 274,56 (3%*900/365*22 959,99 = 1 698,41 дол. США у гривневому еквіваленті станом на 11 вересня 2020 року становить 47 274,56 грн.).

Колегія суддів погоджується із наведеним висновком суду, як таким, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права, правовим висновкам Верховного Суду у справах з подібними правовідносинами, та обставинам даної справи.

Не заслуговують на увагу апеляційного суду доводи апеляційної скарги, що штрафні санкції за несвоєчасне виконання рішення суду, передбачені ст.625 ЦК України повинні розраховуватись із суми боргу, яка була встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 червня 2012 року по справі №1915/5022/2012 у розмірі 34424,58 дол. США, а не із суми заборгованості, визначеної рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року по справі № 607/781/16-ц у розмірі 48655,95 дол.США.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за основу для проведення розрахунку має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Такий правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду у постанові від 20 лютого 2019 року у справі № 638/10417/15 (провадження № 61-21851св18).

Таким чином, судом правильно визначена прострочена сума заборгованості, зокрема заборгованість за ставкою 3% на кредитну заборгованість в сумі 2 283,22 дол. США та заборгованість за ставкою 3% на відсотки за користування кредитом в сумі 2 098,93 дол. США, встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року у справі №607/781/16-ц, яке не оскаржувалося, вступило в законну силу та частково виконане шляхом перерахунку коштів на погашення заборгованості отриманих після примусової реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом твердження апеляційної скарги, що суд безпідставно прийняв до розрахунку заборгованості збільшену суму боргу 48655,95 дол. США., визначену рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21 жовтня 2016 року по справі № 607/781/16-ц, порівняно із сумою боргу, яка була встановлена рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 червня 2012 року по справі №1915/5022/2012 у розмірі 34424,58 дол. США, яка збільшилась за рахунок безпідставного нарахування банком процентів за кредитним договором після подання 13.03.2012 року позову про дострокове стягнення з ОСОБА_1 всієї суми заборгованості за кредитним договором. Такі твердження фактично зводяться до ревізування рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року по справі № 607/781/16-ц, яке не було оскаржене в установленому порядку, набрало законної сили, а тому є обов`язковим до виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами відповідно до положень ст.18 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, неправильного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи правильно оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що порушень норм матеріального чи процесуального права, які б слугували обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення, судом не допущено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Оскільки рішення суду першої інстанції залишається апеляційним судом без змін, то в силу ст.141 ЦПК України, підстави для перерозподілу судових витрат, понесених у суді першої інстанції, відсутні.

Судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за розгляд справи в апеляційному суді покласти на позивачку.

Керуючись ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 вересня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляді судового збору, понесені в апеляційному суді, покласти на ОСОБА_1 .

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, окрім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий: Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Сташків Б.І.