КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №381/466/20 Головуючий у суді першої інстанції Соловей Г.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Мостової Г.І., Слюсар Т.А.

при секретарі Рудик О.Л.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

19.02.2020 позивач ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за рішенням Фастівського міськрайонного суду з нього на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 . З січня 2018 року, дитина постійно проживає з ним та перебуває на його утриманні. За рішенням суду за його позовом визначено місце проживання доньки за місцем його проживання. Станом на 14.11.2019 нараховано заборгованність по аліментах у сумі 49563,73 грн. Разом з тим, він несе витрати по утриманню дитини, а тому просив звільнити його від сплати заборгованності по аліментам.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року позов ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментах залишити без задоволення.

Не погодившись із рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу, вказуючи на те, що при його ухваленні судом порушені норми процесуального та матеріального права, неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені в рішенні не відповідають обставинам справи, що призвело до ухвалення неправильного рішення. Зокрема, суд обгрунтовував своє рішення на поясненнях відповідача та не надав оцінку наданим ним доказам з посилкою на їх відсутність. При цьому, посилався норми СК України, Пленум Верховного Суду України від 15.05.2006, ст. 3 Конвенції ООН про права дитини. Зазначав, що попередніми судами при розгляді справ встановлено, що з січня 2018 року його донька ОСОБА_4 постійно проживає разом з ним, а не з одержувачем аліментів - відповідачем, проте, судом не вірно застосовано ст. 181 та ч.2 ст. 197 СК України та не враховано, що дана обставина має істотне значення та є підставою для звільнення від сплати заборгованості по аліментам за період з січня 2018 по час припинення стягнення аліментів, так як заборгованість по сплаті аліментів виникла саме внаслідок використання коштів на утримання дитини. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_2 у визначений ухвалою суду строк, не скористались процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу. Відповідно до ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання Київського апеляційного суду позивач ОСОБА_1 не з`явився.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог частини 1 статті 44 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ч.1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 120 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку позивача в судове засідання, який про час та місце розгляду справи повідомлений, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи. До того ж, для участі у справі позивач направив свого представника.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрутованість рішення суду першої інстанції в межа доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не обґрунтовано та не надано належних доказів про наявність обставин, що мають істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості по сплаті аліментів за виконавчим листом № 2/381/472/15 від 24.03.2015 за вказаний ним період.

З такими висновками суду слід погодитись виходячи з наступного.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає вказаним вимогам цивільного процесуального права.

Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.

19 серпня 2007 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб Виконавчим комітетом Веприцької сільської ради Фастівського району Київської області, актовий запис № 5. Від подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 10.04.2013 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Малолітніх ОСОБА_5 , ОСОБА_6 залишено проживати разом з матірю ОСОБА_7 .

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліменти на 2-х дітей дочки ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 у розмірі Ѕ частини всіх видів його заробітку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 03 березня 2014 року. Цим рішенням суду встановлено, що діти проживають з матір`ю, а батько матеріальної допомоги на їх утримання не надає. При цьому, відповідач позов визнав.

Рішення суду було пред`явлено до виконання.Оскільки ОСОБА_1 не сплачував аліменти на дітей, то за ним виникла заборгованість.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2019 визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем проживання батька ОСОБА_1 ,

При розгляді даної справи відповідач зазначала, що вона була проти задоволення позову та визначення місця проживання дитини з батьком, відокремленої від неї та сестри, але задобрення малолітньої дитини батьком, яка іще не може оцінити ситуацію, вплинуло на думку дитини. Вказувала,що усі судові спори направлені з метою несплати аліментів. Заперечувала проти позову, оскільки позивач матеріальну допомогу на старшу дочку не надає.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 15.10.2019 звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів на користь ОСОБА_2 , за виконавчим листом №2/381/472/15 від 24.03.2015 виданого на виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області та зупинено стягнення на підставі виконавчого листа №2/381/472/15 від 24.03.2015, виданого на виконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.03.2015 у справі №2/381/472/15 381/963/15-ц з моменту вступу даного рішення в законну силу.

Зі змісту зазначеного рішення вбачається,що незважаючи на те,що позивач вказував, що з ним проживає дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , він був звільнений від сплати аліментів на 2-х дітей.

Пред`являючи до суду позов, позовні вимоги ОСОБА_1 зводились до звільнення його від сплати заборгованості по аліментам у зв`язку з проживанням з ним молодшої дочки ОСОБА_4 та звільнення його від сплати аліментів рішенням суду.

З довідки виданої Веприцькою сільською радою Фастівського району Київської області від 19.11.2019 № 562, вбачається, що ОСОБА_6 з січня 2018 року постійно проживає за місцем реєстрації в АДРЕСА_1 разом з батьком ОСОБА_1 .

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Згідно з статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до частини другої статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Перевіряючи доводи позивача судом першої інстанції встановлено, що на виконанні Фастівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області перебуває виконавче провадження ВП №47060685 з примусового виконання виконавчого листа № 2/381/472/15 виданого Фастівським міськрайонним судом Київської області від 24.03.2015 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/2 частини всіх видів заробітку до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 03.03.2015.

Проте, згідно довідки-розрахунку заборгованості №24786-2 від 25.11.2019 заборгованість по сплаті аліментів за ОСОБА_1 , станом на 14.11.2019, становить 84692,73 грн.

Постановою заступника начальника відділу Фастівського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Київській області від 18.07.2019 ВП № 47060685, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2/381/472/15 виданого 24.03.2015 Фастівським міськрайонним судом Київської області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках та належать ОСОБА_1 .

Постановою про відкриття виконавчого провадження ВП № 47060685 державним виконавцем Вінницькою-Бевз В.М. відділу ДВС Фастівського МУЮ було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/381/472/15 від 24.03.2015 про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_7 .

В позовних вимогах позивач просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 49563,73 грн нарахованої на підставі виконавчого листа № 2/381/472/15 від 24.03.2015.

Разом з тим, рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2019 (рішення набрало законної сили 02.08.2019 року) визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6 за місцем проживання батька однак, щодо малолітньої ОСОБА_5 рішень про місце проживання з батьком судом не приймалося, дитина проживає з матір`ю, натомість повинна утримуватися обома батьками.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо ухвалення судом першої інстанції рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених в рішенні, що не відповідають обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Позивачу було достеменно відомо, що є рішення суду про стягнення з нього аліментів на 2- х дітей. Позивач не був позбавлений можливості сплачувати аліменти в розмірі встановленому судом.

Однак, станом на 14.11.2019 заборгованість по сплаті аліментів за боржником ОСОБА_1 становила 84692,73 грн (Довідка-розрахунок заборгованості №24786/2 від 25.11.2019( а.с.20).

Таким чином, положення частини другої статті 197 СК України у даній справі не є підставою звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, оскільки заборгованість, яка має місце, не виникла у зв`язку з тяжкою хворобою позивача або іншою обставиною, що має істотне значення, установлено, що спірна заборгованість виникла внаслідок безпідставного невиконання ОСОБА_1 рішення про стягнення аліментів.

Межі здійснення цивільних прав визначені статтею 13 ЦК України.

Згідно частин другої та третьої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

У зв`язку із указаним, доводи апеляційної скарги про перебування молодшої доньки у скаржника, зокрема, у період з січня 2018 року, що, на думку останнього підтверджує факт утримання ним дитини, не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції про те, що аліменти були стягнуті на 2-х дітей і обидві дитини потребують матеріального утримання від 2-х батьків.

Всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову та неможливості відновлення порушеного права у обраний позивачем спосіб повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навів таких обставин.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. При оголошенні вступної та резолютивної частин судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: