Дата документу 22.12.2020 Справа № 332/2089/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/2089/19 Головуючий у 1 інстанції: Сінєльник Р.В.
Провадження № 22-ц/807/2685/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Подліянової Г.С.,

Кочеткової І.В.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційними скаргами ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2020 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання поновити державну реєстрацію права власності за попереднім власником,

ВСТАНОВИВ:

В травні 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулось до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнило, до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання поновити державну реєстрацію права власності за попереднім власником.

В обґрунтування позову зазначило, що 19.05.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір №СМ-SМЕ205/239/2008, за умовами якого позичальник отримав 87 681,38 доларів США на строк до 18 травня 2023 року та договір іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008, предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 .

26.11.2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н та договір відступлення права вимоги за вказаним договором іпотеки.

30.11.2010 року за № 7212565 приватним нотаріусом Бондар І.М. зареєстровано обтяження на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер РПВН: 22745915, Іпотекодавець: ОСОБА_3 , підстава обтяження - договір про відступлення права вимоги.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта № 168061792 від 27.05.2019 року товариству стало відомо, що ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , серія та номер: 294, виданий 18.01.2018 року з ОСОБА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., номер запису про право власності № 24441792.

Вважало, що договір купівлі-продажу від 18.01.2018 року підлягає визнанню недійсним, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків, тобто є фіктивним,

05.06.2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» подало уточнену позовну заяву, в який позивач просив визнати договір недійсним також на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України, оскільки його укладено в порушення вимог ст.ст.9,10 Закону України «Про іпотеку» та умов п.5.2 договору іпотеки щодо обов`язку іпотекодавця не відчужувати предмет іпотеки будь-який третій особі без отримання попередньої письмової згоди іпотеко держателя на таке відчуження.

Крім того, вказувало, що заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2017 року у справі № 332/413/17 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим та за заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним, яким припинено зобов`язання за договором іпотеки № РМ SME205/239/2008 між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк», знято заборону відчуження з нерухомого майна, виключено запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, скасовано постановою Запорізького апеляційного суду від 25.09.2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

На підставі зазначеного остаточно просило: визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, серія та номер: 294, виданий 18.01.2018 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І.; зобов`язати Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Запорізької міської ради Управління Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та поновити державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок за ОСОБА_3 ; поновити реєстраційний номер обтяження 7212565 реєстратором: приватний нотаріус Бондар І.М. зареєстровано обтяження житловий будинок, адреса АДРЕСА_1 , номер РПВН: 22745915, Іпотекодавець: ОСОБА_3 , Код: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 , підстава обтяження договір про відступлення права вимоги, 9200, 26.11.2010 ПН ДМНО Бондар І.М.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2020 року з виправленою опискою ухвалою суду від 18 серпня 2020 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 18 січня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І.І. в реєстрі за № 294.

В задоволенні інших позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» - відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що позивач не має статусу фінансової установи, про укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю він не був повідомлений, на виконанні у відділі державної виконавчої служби перебуває виконавчий лист, виданий на підставі рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2011 року у справі №2-299/2011 про стягнення з нього та ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором, що виключає можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, при посвідченні договору купівлі-проваджу нотаріусом була здійснена перевірка спірного будинку на наявність обтяжень, ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного будинку, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, зазначаючи про відсутність ознак фіктивності договору купівлі продажу, відсутність заборони на відчуження нерухомого майна станом на час укладення договору купівлі-продажу, відсутність у позивача спеціального статусу банку або фінансової установи, просила скасувати рішення суду та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_6 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивачем не підтверджено належними доказами фіктивність договору, поведінка сторін договору була добросовісною. станом на час укладення договору купівлі-продажу заборони на відчуження нерухомого майна станом на час укладення договору купівлі-продажу не було.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та зобов`язання поновити державну реєстрацію права власності за попереднім власником, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відчуження ОСОБА_3 квартири на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу від 18 січня 2018 року відбулось під час існування невиконаного судового рішення про стягнення на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 заборгованості за кредитним договором в розмірі 779044,73 грн. та судових витрат та під час дії іпотечного договору. При укладенні цього договору ОСОБА_3 порушив вимоги ст.ст.9,10 Закону України « Про іпотеку» та пункт 5.2 договору іпотеки щодо зобов`язання відчужувати предмет іпотеки (або будь-яку його частину) будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди Іпотекодержателя на таке відчуження, що є підставою для визнання договору недійсним на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду з огляду на таке.

В обґрунтування позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» посилалося на дві підстави: по-перше, що оспорюваний правочин укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, а лише з метою уникнення ОСОБА_3 звернення стягнення на належне йому майно на виконання судового рішення про солідарне стягнення з нього, як боржника та з поручителя ОСОБА_7 заборгованості за кредитним договором від 19 травня 2008 року № СМ-SМЕ205/239/2008 року: по-друге, при укладенні спірного договору ОСОБА_3 порушив вимоги ст.ст.9,10 Закону України «Про іпотеку» та пункт 5.2 договору іпотеки SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 року щодо зобов`язання відчужувати предмет іпотеки (або будь-яку його частину) будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди Іпотекодержателя на таке відчуження, що є підставою для визнання договору і на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 19 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений Кредитний договір № СМ-SМЕ205/239/2008 року, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти в сумі 87 681,38 доларів США на строк до 18 травня 2023 року (т.1, а.с.4-9).

19 травня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язання по Кредитному договору між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено Договір іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008. Предметом іпотеки зазначеного договору є житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_3 (т.1, а.с.10-12).

За положеннями п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України договір вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

За приписами ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положення ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Матеріалами справи підтверджується, що 26.11.2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю № б/н, а також 26.11.2010 між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір відступлення права вимоги за Договором іпотеки SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 року.

Згідно з вищевказаними договорами Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло за кредитним договором № СМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 р., договором іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 року право вимоги в обсязі і на умовах, що існують на момент набрання чинності цим Договором, включаючи право звернення стягнення на предмет іпотеки (т.1 а.с.13-23).

Вищезазначені договори купівлі-продажу кредитного портфелю та відступлення права вимоги недійсними у встановлено законом порядку не визнано.

Отже, до Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» перейшли всі права Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» щодо права вимоги до Боржника за кредитним договором № СМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 р. та договором іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008 від 19 травня 2008 року.

Згідно зі статтею 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

Відповідно до положень ст.215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як роз'яснено у пункті 5 постанови Пленуму Верховний Суд України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За вимогами ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За змістом ст.ст.1054, 1050 ч.2, 554 ЦК України, за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Нормами статті 9 Закону України «Про іпотеку» зокрема визначено, що Іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя: зводити, знищувати або проводити капітальний ремонт будівлі (споруди), розташованої на земельній ділянці, що є предметом іпотеки, чи здійснювати істотні поліпшення цієї земельної ділянки; передавати предмет іпотеки у наступну іпотеку; відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Відповідно до положень статті 10 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором.

За приписами статті 10 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. У разі порушення іпотекодавцем обов`язків щодо збереження чи страхування предмета іпотеки іпотекодержатель може скористатися правами, визначеними згідно з частиною першою цієї статті, або вжити заходів для збереження чи страхування предмета іпотеки у власних інтересах та за власний кошт. Іпотекодавець зобов`язаний негайно на вимогу іпотекодержателя відшкодувати останньому всі витрати, понесені у зв`язку з вжиттям заходів щодо збереження та страхування предмета іпотеки. Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого в іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду чи користування без згоди іпотекодержателя є недійсним.

Відповідно до пункту 5.2 Договору іпотеки № РМ-SМЕ205/239/2008, укладеного 19 травня 2008 року, Іпотекодавець ОСОБА_3 зобов`язався, зокрема: не відчужувати предмет іпотеки (або будь-яку його частину) будь-якій третій особі без отримання попередньої письмової згоди Іпотекодержателя на таке відчуження; не створювати і не допускати існування будь-якої Іпотеки, (застави), оренди (суборенди), заборони відчуження, арешту чи іншого обтяження стосовно предметів іпотеки, крім тих, які передбачені зазначеними договорами; не здійснювати будь-яких перепланувань чи реконструкцій предметів іпотеки без попередньо отриманої на те письмової згоди Іпотекодержателя, а також всіх передбачених законом дозволів уповноважених органів (т.1, а.с.10-12).

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2011 року, ухваленим у справі №2-299/2011р. за позовом ТОВ ОТП «Факторинг Україна» до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення суми боргу за кредитним договором позовні вимоги ТОВ ОТП «Факторинг Україна» задоволено, з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» солідарно стягнуто суму заборгованості за Кредитним договором СМ-SME205/239/2008 від 19.05.2008 р. в розмірі 799 044,73 гривень, судовий збір у розмірі 1700,00 гривен, та витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 гривен. Зазначене рішення набуло законної сили 16 травня 2011 року (т.1, а.с.29-31).

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом у постановах від 17 липня 2019 року у справі № 299/396/17 (провадження № 61-26562св18), від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Отже, за матеріалами справи відповідачу ОСОБА_3 було достовірно відомо про наявність судового рішення від 25.03.2011р., яке набрало законної сили, та його обов`язок на підставі судового рішення сплатити заборгованість у зазначеному розмірі на користь саме Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», що підтверджується тим, що ОСОБА_3 оскаржував вказане судове рішення від 25.03.2011 року в апеляційному порядку (т.1, а.с.89).

При цьому матеріали справи не містять та відповідачами не надано доказів на підтвердження виконання зазначеного судового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 також підтвердила ті обставини, що рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2011року щодо стягнення заборгованості боржниками не виконане.

18.01.2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Вовк І.І., номер запису про право власності № 24441792 (т.2, а.с.122-124).

Як на підставу правомірності своїх дій при укладанні спірного договору, відповідач ОСОБА_3 посилається на заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2017 року, ухвалене у справі № 332/413/17.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2017 року у справі № 332/413/17 за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим, задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 , припинено зобов`язання за договором іпотеки № РМ SME205/239/2008 між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк», знято заборону відчуження з нерухомого майна, виключено запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 7212440 від 19.05.2008 року щодо житлового будинку розташованого в АДРЕСА_1 (т.1, а.с.104-105).

Враховуючи обізнаність ОСОБА_3 про стягнення з нього за рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2011року заборгованості за кредитним договором на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за договором уступки права вимоги від 26.11.2010 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії боржника ОСОБА_3 щодо звернення до суду з позовом саме до первісного кредитора ПАТ «ОТП Банк» про припинення зобов`язання за договором іпотеки не можна вважати добросовісними.

Матеріалами справи підтверджується, що заочне рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 20.04.2017 року ухвалене у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП Банк» про визнання зобов`язання за договором іпотеки припиненим та за заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_5 про визнання договору іпотеки недійсним, яким позовні вимоги задоволено та припинено зобов`язання за договором іпотеки № РМ SME205/239/2008 між ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк», знято заборону відчуження з нерухомого майна, виключено запис про обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна скасовано постановою Запорізького апеляційного суду від 25 вересня 2019 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено (т.1, а.с.228-232).

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Доводи апеляційних скарг про те, що набувач ОСОБА_1 діяла добросовісно та мала наміри на створення правових наслідків за спірним правочином, а тому відсутні підстави для визнання договору недійсним за вимогами ст.234 ЦК України колегія суддів вважає неприйнятними з огляду на положення ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.ст.9,10,12 Закону України «Про іпотеку».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що порушене право відповідачки ОСОБА_1 може бути відновлено шляхом повернення коштів, сплачених за недійсним правочином.

Твердження апеляційних скарг про те, що ТОВ «ОТП Факторинг Україна» не набуло права вимоги за договорами, які укладені з первісним кредитором - ПАТ «ОТП Банк» 26.11.2010 року, оскільки не має статусу фінансової установи, а також посилання на неповідомлення боржника та поручителя про відступлення права вимоги, не заслуговують на увагу з огляду на зміст рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.03.2011року, яким з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» солідарно стягнуто суму заборгованості за Кредитним договором СМ-SME205/239/2008 від 19.05.2008 року в розмірі 799 044,73 гривень.

Згідно з ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За приписами ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Як роз`яснено у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ» Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена.

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем ОСОБА_3 , що основне зобов`язання, яке забезпечене договором іпотеки, а саме кредитний договір № СМ-SМЕ205/239/2008 не є виконаним, заборгованість за кредитним договором не погашена.

Отже безпідставними є доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про подвійне притягнення його до юридичної відповідальності шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Інші приведені в апеляційних скаргах доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення відповідачами норм права.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 02 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: Г.С. Подліянова

І.В. Кочеткова