Справа № 344/6374/18
Провадження № 22-ц/4808/146/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря: Мельник О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Пастернак І.А., ухвалене 11 листопада 2019 року в м. Івано-Франківську, повний текст якого виготовлено 15 листопада 2019 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про позбавлення батьківських прав,

в с т а н о в и в :

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони з 26.07.2007 року перебувають у шлюбі та є батьками двох неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . З жовтня 2017 року ( часу припинення їхніх стосунків) він з дітьми проживає окремо. Відповідач веде аморальний спосіб життя, не бере участі у вихованні дітей, не цікавиться їхнім навчанням та здоров`ям, матеріально не утримує тощо. Посилаючись на міжнародні та національні норми сімейного законодавства, вважав, що наведені обставини є підставою для задоволення позову.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20.09.2018 року до участі в справі залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2019 року позов задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 батьківських прав відносно малолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Постановляючи рішення, суд виходив з того, що відповідач проявляє байдужість до дітей, не цікавиться їх станом здоров`я та розвитком, не бере участь у їх вихованні та матеріальному забезпеченні, тобто ухиляється від своїх батьківських обов`язків, що є підставою для задоволення позову. При цьому враховано висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав.

Не погодившись з рішенням суду з підстав порушення норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

При вирішенні справи судом не враховано, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб та допускається тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Разом з тим, щодо неї не було вжито необхідних заходів впливу, профілактична робота з нею не проводилася. В справі відсутні виключні обставини та належні докази для задоволення позову. Так, позивачем не доведено її умисного ухилення від виконання батьківських обов`язків. А судом відповідно не враховано, що вона відвідувала дітей в навчальних закладах та цікавилась їхнім життям.

Крім того, після розлучення сторони домовились, що діти будуть проживати з батьком, який в подальшому не ставив питання щодо способів виконання нею обов`язку їх утримання.

На думку апелянта, висновок орану опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав носить рекомендаційний характер і не може бути достатнім доказом обгрунтованості позовних вимог.

За наведених обставин просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Згідно долученої до апеляційної скарги копії свідоцтва про шлюб від 06.08.2019 року відповідач в зв`язку з одруженням змінила прізвище на « ОСОБА_1 » (а.с. 148).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 покликається на законність рішення суду. Вважає доводи апеляційної скарги такими, що не містять підстав для його скасування.

На його думку, долучені до матеріалів справи документи не є належними доказами підтвердження виконання матір`ю своїх обов`язків. Так, з жовтня 2017 року діти проживають разом з ним. За цей період вона лише декілька разів відвідувала навчальні заклади, в яких вони навчаються. Натомість, свідомо усунулась від виховання дітей, не виконує жодних обов`язків та не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, матеріально не утримує тощо.

ОСОБА_1 жодного разу не була присутньою в судовому засіданні при розгляді цієї справи. Не з`являлась вона і до органу опіки та піклування без поважних причин, що також свідчить про ставлення до дітей.

Аналогічно вважає безпідставними посилання апелянта на те, що ним не встановлено способу виконання батьківських обов`язків, оскільки мати самостійно повинна дбати про власних дітей.

З огляду на вищенаведене просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 , а також представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Бітківська Д.Є. доводів скарги не визнали, покликаючись на законність рішення суду першої інстанції.

Апелянт ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася. Про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Враховуючи подану заяву, апеляційний суд відповідно до положень статті 372 ЦПК України не вбачає перешкод розглядові справи у її відсутності.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду відповідає цим вимогам.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що сторони з 26.06.2007 року перебували в шлюбі, зареєстрованому відділом РАЦсу Івано-Франківського МУЮ (а.с.15). Вони є батьками двох дітей - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 16-17).

Як вбачається з інформації ЄДРСР рішенням Івано-Франківського міського суду від 12.03.2019 року шлюб між ними розірвано. Визначено місце проживання неповнолітніх дітей з батьком.

З`ясовано, що дочка сторін ОСОБА_5 з 01.09.2018 року навчається в Івано-Франківській ЗОШ №19 та є ученицею першого класу. Син Богдан навчається в 4 класі Івано-Франківського навчально-реабілітаційного центру. Діти знаходяться на вихованні та утриманні батька, що не заперечувалось стороною відповідача і підтверджується матеріалами справи.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, ОСОБА_2 покликався на те, що мати свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню дітей, не цікавиться ні їхнім здоров`ям, ні розвитком, ні навчанням тощо.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Зазначені гарантії кореспондуються із статтею 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені статтею 164 СК України.

За змістом наведеної норми мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

В силу частин 5, 6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Івано-Франківської міської ради від 07.02.2019 року, наданого на вимогу суду, визнано доцільним позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав стосовно дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.100 - 104).

При цьому було враховано, що дочкою та сином опікується батько, з яким вони проживають. Натомість, мати не бере участі у вихованні та навчанні дітей, не відвідує заклади, де вони навчаються. Комісією вивчалися документи, представлені в тому числі і представником відповідача, які не спростували обгрунтованості доцільності позбавлення останньої батьківських прав. Особистих пояснень отримати не вдалося, враховуючи що вона двічі не з`явилася на засідання комісії, і при цьому поважних причин встановлено не було.

Хоча вказаний висновок і має рекомендаційний характер, однак він відповідає інтересам малолітніх дітей та узгоджується із наявними в матеріалах справи доказами. Тому суд правильно врахував його при вирішенні цього спору, оцінивши в сукупності з іншими письмовими доказами.

При цьому жодним чином не спростовують доведеності позовних вимог долучені на їх заперечення письмові документи щодо умов проживання та способу життя відповідача, оскільки вони не містять будь-яких даних про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування(а. с. 66-81, 94).

Аналогічно інформація навчальних закладів не містить достатніх підстав для висновку про виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків стосовно дітей (а.с. 22, 111-112, 115-116). На думку колегії суддів несистематичні відвідування дітей не можуть вказувати на приділення належної уваги їх вихованню, потребам та стану здоров`я за відсутності постійного з ними спілкування.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з жовтня 2017 року в достатній мірі не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя. При цьому не надала суду належних та допустимих доказів того, що вона несвідомо нехтувала своїми батьківськими обов`язками чи доказів чинення їй перешкод у належному їх здійсненні на забезпечення інтересів дітей.

Колегія суддів також враховує те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.

Як вбачається зі змісту висновку органу опіки та пояснень його представника в засіданні апеляційного суду, працівниками служби у справах дітей ОСОБА_1 раніше вже було попереджено про необхідність зміни свого ставлення до виховання та утримання дітей.

Встановлено, що відповідач особисто не приймала участі як в засіданні комісії, так і при розгляді справи судом першої інстанції. Заявлено клопотання про розгляд справи у її відсутності і апеляційним судом. Таким чином, достовірно знаючи про звернення до суду з позовом про позбавлення її батьківських прав, вона не змінила своєї поведінки, щоб запобігти цьому.

З огляду на вищенаведене, на думку колегії суддів, сам по собі факт подання апеляційної скарги, при відсутності доказів на спростування висновків суду першої інстанції, не може бути підставою для скасування рішення суду.

Твердження ОСОБА_1 про те, що позивач не звертався до суду щодо встановлення способів виконання нею батьківських обов`язків є неспроможними. Частиною першою статті 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Докази щодо вчинення їй перешкод в спілкуванні з дітьми та виконанні обов`язків в матеріалах справи відсутні.

Що стосується посилання апелянта на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків і не може бути застосовано до неї, то такі є надуманими та спростовуються матеріалами справи, які належним чином оцінені судом.

Установивши триваючий характер ухилення від виконання батьківських обов`язків, що стало підставою для звернення ОСОБА_2 до суду, враховуючи відсутність змін у поведінці відповідача в кращу сторону, суд забезпечив справедливу рівновагу між інтересами дитини та застосуванням у справі такого крайнього заходу впливу на ОСОБА_1 , як позбавлення її батьківських прав. Забезпечивши тим самим життя дітей у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.

Таким чином, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

З огляду на це апеляційна скарга відповідно до частини 1 статті 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 11 листопада 2019 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 10 лютого 2020 року