ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року

м. Харків

Справа № 641/9935/19

Провадження № 22-ц/818/5563/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

Учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат,-

у с т а н о в и в :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання непрацездатної матері у розмірі 15 548,18 грн та судових витрат у розмірі 768,40 грн.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_2 є сином позивача, що підтверджується свідоцтвом про народження № НОМЕР_1 (а.с. 6) Відповідно до рішення Комінтернівського суду м. Харкова від 23 травня 2018 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти у розмірі 800.0 грн щомісяця. Проте, позивач зазначає, що грошей їй не вистачає, оскільки за станом здоров`я працювати не може, розмір пенсії становить 2069,69 грн, що є недостатнім для задоволення всіх життєвих потреб, сплати комунальних послуг та оплати лікування. Зазначає, що за останні роки стан здоров`я значно погіршився, у зв`язку з цим позивач потребує постійного лікування, а коштів на це не вистачає. Вказує в позові, що відповідач працює на тимчасових роботах, має гарний дохід, але останні півроку ніякої допомоги добровільно не надає, дітей на утриманні не має.

Позивачем проведено підрахунки сум відповідно до чеків, доданих до позову про придбання ліків, та зазначено, що на її думку, сума, яку потрібно стягнути з відповідача становить 15 548,18 грн., з урахуванням положень ст. 203 СК України.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7723 (сім тисяч сімсот двадцять три) грн. 69коп. додаткових витрат на лікування та 384 (триста вісімдесят чотири) грн. 20коп. витрат по сплаті судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року, та ухвалити нове яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що виходячи зі змісту ст. 206 СК України суд може ухвалити рішення про стягнення коштів з дитини на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням і доглядом за батьками лише у виняткових випадках, коли останні перебувають у стані крайньої нужденності, потреби в матеріальній допомозі, абсолютної відсутності коштів до існування, зокрема коли ці обставини спричинені тяжкою хворобою чи інвалідністю. Крім того, як викладено в статті, дитина повинна мати достатній дохід, проте судом першої інстанції це питання не було досліджено в повному обсязі, оскільки у справі не міститься доказів про заробітну плату чи дохід відповідача.

Вважає, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження факту тяжкої хвороби чи інвалідності, як обставин, на які посилається, як на підстави стягнення з відповідача додаткових витрат. Адже матеріали справи не містять жодного висновку лікарсько - консультативної комісії лікувального закладу щодо стану здоров`я позивача.

Що стосується чеків з аптечних установ, які позивач надає до позову, то не вбачається, що саме позивач придбавала ці ліки та придбавала для свого використання. Крім того, вважає посилання позивача про недостатність коштів недоречними, адже у квітні 2018 ОСОБА_1 було ініційовано судовий процес відносно відповідача, за який остання сплатила судовий збір у розмірі 1 425 грн. 54 коп., що свідчить про наявність у позивача грошових коштів.

За таких обставин, відповідач підкреслює, що при ухваленні рішення судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, вбачається недоведеність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, які суд вважав встановленими. У зв`язку з цим, відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове яким відмовити в позові.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 4,6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини.

Згідно з копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_2 є сином ОСОБА_1 .

Відповідно до копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 5150 ОСОБА_1 в період з 21.03.2019 по 30.03.2019 перебувала на лікуванні в Державному закладі «Спеціалізована медико-санітарна частина №13». (а.с.17)

Згідно з копією виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 1225 ОСОБА_1 в період з 28.04.2019 по 30.04.2019 перебувала на лікуванні в хірургічному відділенні Дергачівської центральної районної лікарні. (а.с. 18)

ОСОБА_1 в період з 11.11.2019 по 20.11.2019 перебувала на лікуванні в комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласна клінічна лікарня», що підтверджується копією виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 9.18187/2789. (а.с.7)

Дохід позивача за період з січня 2019 року по червень 2019 року відповідно до копії довідки від 03.07.2019 № 204 складає 12 199, 12 грн.(а.с.11)

Відповідно до копій фіскальних та товарних чеків в період з 04.01.2019 року по 27.11.2019 року позивач придбала ліків та медичних виробів на загальну суму 15 447, 38 грн.

Згідно з копією розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, виданою Міжрайонним відділом державної виконавчої служби по Основ`янському та Слобідському районах м. Харкова, ОСОБА_2 станом на 01.12.2019 року має заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 в розмірі 2400 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, керувався вимогами статтями 202, 205 СК України і, виходив з того, що позивачем доведено її потребу у матеріальній допомозі від відповідача.

Проте, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Непрацездатними є особи, визнані установленим законом порядком інвалідами, що встановлюється медико-соціальними експертними комісіями МСЕК. Критерієм призначення аліментів є те, що отримувані батьками пенсія, інший дохід не забезпечують їхніх потреб на харчування, лікування, на придбання одягу, ліків. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом першої, другої чи третьої групи. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу.

Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба у матеріальній допомозі.

Положеннями статті 205 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків.

У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України).

З наведеного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу.

При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність в матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги.

Такого висновку дійшла Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 05 вересня 2019 року у цивільній справі № 212/1055/18-ц (касаційне провадження № 61-2386сво19).

Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

У виняткових випадках, якщо мати, батько є тяжко хворими, особами з інвалідністю, а дитина (стаття 6 цього Кодексу) має достатній дохід (заробіток), суд може постановити рішення про стягнення з неї одноразово або протягом певного строку коштів на покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та доглядом за ними (стаття 206 СК України).

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач, має право на утримання від відповідача додаткових витрат.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просить стягнути з відповідача саме додаткові витрати на її утримання, тобто в цьому випадку необхідно відрізняти такі витрати від стягнення аліментів на утримання непрацездатної особи. Для задоволення позову про стягнення додаткових витрат необхідна наявність виняткових обставин. Щодо визначення таких обставин, законодавець пов`язує їх з тяжкою хворобою чи інвалідністю, такий перелік є вичерпним. Тобто виникнення обов`язку повнолітніх дочки, сина брати участь у додаткових витратах на батьків, крім сплати аліментів, визначений ст. 203 СК України пов`язано виключно з вищезазначеними обставинами.

А що стосується аліментних стягнень, то такий обов`язок виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі.

Крім того, необхідно підкреслити, що відповідно до рішення Комінтернівського суду м. Харкова від 23 травня 2018 року з відповідача на користь позивача вже стягуються аліменти у розмірі 800.0 грн. щомісячно.

Отже, враховуючи наведене позивач повинна довести належними та допустимими доказами наявність виняткових обставин для стягнення додаткових витрат з відповідача, зокрема надати суду документи, які б свідчили про наявність у неї інвалідності або тяжкої хвороби, що супроводжується необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу та неможливість самостійно забезпечувати умови свого життя.

Звертаючись до суду з позовом, з урахуванням положень статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Аналогічні норми містяться у статтях 12, 81 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 76, статті 89 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Перевіривши матеріали справи вбачається, що доказів, які б містили дані з приводу щомісячної вартості лікування, загального обсягу щомісячних витрат на забезпечення необхідного лікування, призначеного відповідно до висновку лікарсько - консультативної комісії лікувального закладу, яка б діагностувала тяжке захворювання позивача відсутні. Будь - яких інших доказів, які б давали підстави для висновку про потребу позивача в матеріальній допомозі, нею надано не було, що вказує на недоведеність вимог. Чеки, надані позивачем про придбання ліків, судова колегія не бере до уваги, адже не зрозуміло хто саме придбавав ці ліки та задля яких цілей. Дані, зазначені в протоколах УЗД, надані позивачем, не є діагнозом, тобто також не є належним доказом обставин у справі.

Надані позивачем медичні документи, на які вона посилається у позовній заяві як на підтвердження погіршення здоров`я, підтверджують лише наявність в неї ряду хвороб, що потребують періодичного лікування, однак не свідчать про значну вартість такого лікування та взагалі про наявність тяжкого захворювання, що є підставою для стягнення додаткових витрат відповідно до чинного законодавства.

Крім того, судом не досліджено питання, щодо доходів відповідача, який у своїй апеляційній скарзі наголошує на тому, що матеріали справи не містять будь - яких доказів про отримання останнім достатнього доходу для стягнення з нього додаткових витрат, адже у ст. 206 СК України зазначено пряму вимогу законодавця щодо наявності достатнього заробітку в особи, з якої стягуються кошти.

З огляду на зазначене доводи апеляційної скарги є обґрунтованими.

З наведеного, а також враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, які є необхідною підставою для стягнення додаткових витрат на утримання непрацездатної матері, вбачається, суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Отже, підсумовуючи викладене, необхідно зазначити, що позивачем не доведено підстави з яких суд може задовольнити позов про стягнення додаткових витрат на утримання непрацездатної матері.

Зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України» рішення від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції не повно з`ясував дійсні обставини справи, дав не належну оцінку доказам, які містять в матеріалах справи і ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування рішення суду.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 381,382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови безпосередньо до Верховного Суду в порядку ст.389 ЦПК України.

Головуючий С.С. Кругова

Судді Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова