Справа № 212/3304/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого-судді: Власенко М.Д.,

за участі секретаря судового засідання: Яцик А.Д.,

позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката Сілкіной М.В.,

представника відповідача - адвоката Тішуніна О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

встановив:

В квітні 2019 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в якому вказала, що перебувала у шлюбі з відповідачем, який зареєстровано 28 грудня 2013 року, мають неповнолітнього сина. Шлюбні стосунки припинили у грудні 2018 року, мешкають окремо. Під час шлюбу з відповідачем 14.01.2017 році за 8000 доларів США придбали автомобіль «MITSUBISHI LANCER» , 2007 р.в. державний номерний знак НОМЕР_1 , який зареєстрований на ім`я відповідача. Автомобіль є спільним майном подружжя, частки у спільному майні визначені не були. Автомобілем користується лише відповідач для задоволення своїх потреб, вирішити в добровільному порядку поділ спільного автомобілю, відповідач не бажає. Доступу до автомобіля та документів, позивач не має. На момент звернення до суду, позивач оцінює спірний автомобіль за середньою ринковою ціною за даними Інтернет ресурсів в розмірі 7000 доларів США, що еквівалентно 186200 гривень. 20.12.2016 року мати позивача ОСОБА_3 продала свій автомобіль «CHEVROLET AVEO», за 4200 доларів США і ці гроші подарувала позивачу для придбання нового автомобілю. Крім того, на момент придбання автомобілю позивач мала постійне місце роботи, стабільний заробіток, натомість відповідач ніколи не мав постійного місця роботи та стабільного доходу. Отже більшу частину вартості автомобіля складали особисті кошти позивача, тому їй належить 51.21 % частка автомобілю, придбана за кошти подаровані матір`ю (4200 доларів США). Крім того, 48.79 % автомобілю придбана за спільні кошти подружжя (3800 доларів США), з якої за законом позивачу як дружині належить 24.4% вартості автомобілю. Всього позивачу належить 75.61 %, що дорівнює 5292 доларів США, і у гривневому еквіваленті складає 140785 гривен. Частина, що належить відповідачу дорівнює 45246,60 грн. З урахуванням наведеного, позивач просила визнати за нею право власності на спірний автомобіль «MITSUBISHI LANCER» та стягнути з неї на користь відповідача компенсацію вартості 1/4 частини вказаного автомобілю, що складає 45246,60 грн. Також просила стягнути з відповідача понесені судові витрати на сплату судового збору 1407,85 грн. та послуги адвоката в сумі 14740 грн.

Ухвалою суду від 24.04.2019 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в спрощеному провадженні з викликом сторін, витребувано письмові докази з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області.

31.05.2019 року на виконання ухвали суду отримано витребувані докази.

Ухвалою суду від 23.09.2019 року задоволено клопотання представника відповідача, витребувано письмові докази з Головного управління державної фіскальної служби у Дніпропетровській області.

28.11.2019 року на виконання ухвали суду отримано витребувані докази.

Ухвалою суду від 11.02.2020 року за клопотання представника відповідача призначено судову фізико-хімічну експертизу, провадження у справі зупинено.

Ухвалою суду від 15.06.2020 року поновлено провадження у справі у зв`язку з отриманням експертного висновку.

Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, правом надання відзиву не скористався. Пояснив, що автомобіль дійсно було придбано під час шлюбу, на теперішній час ним користується відповідач. Вартість автомобіля в сумі 7000 доларів США, яка визначена позивачем самостійно, ними не оспорюється, оскільки така вартість відповідає дійсній середній ринковій вартості аналогічних автомобілів. Вимоги про стягнення з позивача компенсації частини вартості автомобіля на користь відповідача вважали такими, що суперечать закону, оскільки позивачем не внесено на депозитний рахунок суду суми, яку вона хоче сплатити, крім того, відповідач згоди на таку компенсацію не надав. Твердження позивача про отримання нею в подарунок від матері 4200 доларів США як особистих коштів, спростовані висновком експертизи щодо давності написання вітальної листівки. Крім того, на придбання автомобіля відповідач отримав у борг кошти у свого брата в розмірі 5000 доларів США, про що наданий до суду договір позики, а також здійснював дорогий ремонт автомобіля за власні кошти. Оскільки позивачем не заявлено вимоги про поділ майна подружжя, просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_2 суду пояснив, що він є рідним братом відповідача. В січні 2017 року він дав в борг 5 000 доларів США, підписали вдома про це договір, дружина брата цей договір не підписувала. Брат цей борг ще не повернув. Машину «MITSUBISHI LANCER» вони разом купили в Києві, не теперішній час автомобіль у його брата. Батьки позивачки продали свій автомобіль «Шевроле Авео» приблизно в 2016 році, чи давали вони доньці кошти на нову машину, він не знає. Після граду машину «MITSUBISHI LANCER» ремонтувала фірма.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 суду пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Після одруження сина з позивачкою, син їздив на машині «Авео», яку їм віддала мати позивачки. Потім син захотів придбати власний автомобіль, просив грошей, але в неї на той час не було, тому сину надав у борг його рідний брат суму 5000 доларів США, про що на їх фірмі був написаний відповідний документ. Чи знала про це позивачка їй невідомо. Чи давали гроші на машину батьки позивачки вона не знає.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_3 суду пояснила, що вона є матір`ю позивачки. В 2013 році вона подарувала на весілля доньки свій автомобіль «Шевроле Авео», ніяк не оформлювали, власником залишилась вона. Відповідач обіцяв, що купить для нової родини квартиру, а вона вирішила подарувати машину. Донька не змогла їздити на цій машині, тому що там була механічна коробка передач. В 2016 році відповідач сказав, що вони хочуть придбати новий автомобіль з автоматичною коробкою передач, щоб і ОСОБА_5 могла їздити, а «Шевроле Авео» треба продати. Вона поїхала в ГАІ, підписала там всі документи на продаж своєї машини, грошей вона не отримала, їх забрав зять, потім донька сказала, що машину продали за 4000 доларів США, крім того, вона знала, що діти назбирали самостійно ще 2000 доларів США. В Київ зять поїхав з своїм братом, купили там «MITSUBISHI LANCER», ним користувався лише зять, її це обурювало, оскільки донька з дітьми пересувалась на маршрутках. Вітальну листівку вона написала для себе, вказала іншу дату, тому що вона образилась на зятя за свою доньку, до того ж свою машину вона купувала сама і виплачувала кредит.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду пояснив, що позивачка є рідною донькою його дружини. ОСОБА_5 прийшла до них жити з дітьми, коли розійшлась з відповідачем. Про спірний автомобіль «MITSUBISHI LANCER» він знає, що його купили ОСОБА_5 та ОСОБА_7 за кошти, які отримали від продажу автомобіля «Авео», який подарувала доньці його дружина на весілля. Автомобіль «Авео» продали у 2016 році, тому що діти хотіли купити новий. ОСОБА_8 дружина надала згоду на його продаж, але гроші вона не отримувала. На теперішній час відповідач до сих пір користується спірним автомобілем і з невідомих причин вважає його своєю власністю, ніяким чином врегулювати мирно це питання не бажає.

Допитаний в чудовому засіданні свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона є давньою та близькою подругою позивачки. Після одруження ОСОБА_5 з ОСОБА_7 вони дружили сім`ями. На весілля мама подарувала ОСОБА_5 свою машину «Авео», але їздив на ній відповідач, тому що ОСОБА_5 не могла керувати машиною з механічною коробкою передач. Потім вони продали мамину машину, добавили свої кошти, які накопичили і купили «MITSUBISHI LANCER», яким користувався тільки відповідач. На тепершній час ОСОБА_10 і ОСОБА_7 розлучені, ОСОБА_5 з дітьми мешкає у своїх батьків, автомобіль залишився в користуванні відповідача.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та свідків, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

28.12.2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб (а.с.8), який розірваний рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.01.2020 року.

Матері позивача ОСОБА_11 на праві власності належав автомобіль «CHEVROLET AVEO», 2005 року випуску, який 20.12.2016 року за договором купівлі-продажу був зареєстрований на нового власника (а.с.11).

14.01.2017 року за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль «MITSUBISHI LANCER» , 2007 р.в. державний номерний знак НОМЕР_1 (а.с.12).

Згідно відомостей про застраховану особу за період з 2011 року по 2019 рік відповідач ОСОБА_2 працював та отримував дохід (а.с.38-39). Вказане також підтверджується наданими до суду довідками про середню заробітну плату відповідача (а.с.80-82) та копією трудової книжки (а.с.79).

Позивачка ОСОБА_1 згідно відомостей з Державної податкової служби, також працювала та отримувала дохід у період з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року (а.с.101-109).

Згідно договору безпроцентної позики від 01.09.2017 року ПП «Управляюча компанія Цереус Сервіс Плюс» надала ОСОБА_2 грошові кошти на ремонт автомобіля «MITSUBISHI LANCER» в сумі 31500 грн. (а.с.70-77).

Згідно договору безпроцентної позики від 10.01.2017 року ОСОБА_12 надав ОСОБА_2 позику в розмірі 5000 доларів США на строк до 31.12.2019 року (а.с.78).

Зі змісту вітальної листівки, оригінал якої долучено до справи, вбачається, що мати позивачки подарувала їй 4200 доларів США, отримані нею від продажу власного автомобіля (а.с.17, 129).

Згідно висновку фізико-хімічної експертизи № 9507 від 15.05.2020 року давність рукописного тексту в вітальній листівці-конверті не відповідає зазначеній даті 25.12.2016 року. Рукописний текст в вітальній листівці-конверті виконаний в період квітень-січень 2019 року (а.с.138).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до ч.7 ст.57 СК України, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами по справі, під час перебування у шлюбі 14.01.2017 року відповідачем придбано та зареєстровано на своє ім`я автомобіль «MITSUBISHI LANCER» , 2007 р.в. державний номерний знак НОМЕР_1 .

Оцінюючи посилання позивача на необхідність збільшення її частки у розмірі спільного сумісного майна, оскільки 51.21% від цілого автомобілю було придбано за її власні кошти, суд відхиляє як такі, що не доведені належними та допустимими доказами.

Надана позивачем вітальна листівка про подарунок 4200 доларів США від її матері не може бути прийнята судом як належний та допустимий доказ, оскільки давність її написання не відповідає вказаній у листівці даті 25.12.2016 року, що підтверджено відповідним висновком експерта. Крім того, допитана в якості свідка мати позивачки ОСОБА_3 підтвердила в суді, що не отримувала від продажу автомобіля «CHEVROLET AVEO» жодних грошових коштів і не дарувала їх своїй доньці. Листівка була нею написана пізніше лише для себе. При цьому автомобіль вона дарувала на весілля для родини своєї доньки, а не особисто для неї.

Жоден з інших допитаних свідків також не підтвердив факту придбання позивачкою частини автомобіля за особисті кошти, на які не поширюється режим спільного сумісного майна подружжя.

При цьому, з отриманих судом відомостей про доходи сторін вбачається, що обидва з подружжя працювали, отримували дохід і оскільки іншого не встановлено, суд дійшов висновку, що спірний автомобіль «MITSUBISHI LANCER» , 2007 р.в. державний номерний знак НОМЕР_1 сторонами придбаний під час шлюбу за спільні кошти, а отже є спільним сумісним майном подружжя. Вказані обставини також не заперечувались відповідачем та його представником.

Вирішуючи питання щодо заявлених вимог про визнання за позивачем права власності на спірний автомобіль та стягнення компенсації частки його вартості на користь відповідача, суд зазначає наступне.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

На підставі ч.1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Відповідно до ч. 2, 4, 5 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За змістом ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження №12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим з подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Отже, якщо один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 30 березня 2016 року та від 7 червня 2017 року 6-2670цс16 від 07.06.2017 р.

Заявляючи вимоги про стягнення компенсації частини вартості автомобіля на користь відповідача, позивачем не внесено на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми компенсації, у зв`язку з чим вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, крім того, розмір заявленої компенсації, що становить 1/4 частину вартості автомобіля, не доведений позивачем належними доказами.

З урахуванням встановлених обставин, суд не знаходить законних підстав для визнання за позивачем права власності на цілий автомобіль і, враховуючи неможливість реального поділу між сторонами автомобіля як неподільної речі, а також меж заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне визначити ідеальну частку позивача у спільному майні подружжя, виходячи з рівності часток кожного, а саме в розмірі 1/2 частини автомобіля.

Суд відхиляє твердження представника відповідача щодо неможливості поділу автомобіля між сторонами, оскільки вимоги про його поділ як спільного сумісного майна подружжя не заявлено, оскільки зі змісту позову та заявлених вимог вбачається, що саме поділ майна подружжя є правовою підставою заявлених позивачем вимог.

Твердження представника відповідача про отримання в борг грошових коштів відповідачем у свого брата на придбання спірного автомобіля, суд вважає такими, що не впливають на рівність часток подружжя у спірному майні, крім того, обставини рівності часток у автомобілі не заперечувались відповідачем у справі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем сплачено 1407, 85 грн. на сплату судового збору, а також понесено 14740 грн. витрат на правову допомогу, на підтвредження чого надані відповідні документи, які просили стягнути з відповідача.

Відповідачем понесено витрати, пов`язані з проведенням експертизи в розмірі 12500 грн., які просили стягнути з позивачки.

Враховуючи часткове задоволення позову, а саме в частині визнання права власності на Ѕ частину спірного автомобіля за позивачкою, стягненню з відповідача на користь позивачки підлягає половина сплаченого нею судовий збору в сумі 703,92 грн. (1407,85/2).

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача також підлягають витрати на правову допомогу, які підтверджені належними документами, в розмірі 7370 грн., що складає Ѕ частину від понесених витрат (147740/2).

Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 703,92 грн. витрат на сплату судового збору та 7370 грн. витрат на правову допомогу, а всього 8073,92 грн.

При цьому, половина понесених відповідачем витрат на проведення експертизи підлягає стягненню з позивача в розмірі 6250 грн. (12500/2).

Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, виходячи з наведених вимог закону суд вважає доцільним покласти на відповідача обов`язок сплати на користь позивача різницю суми судових витрат в розмірі 1823,92 грн., як сторону, на яку покладено більшу їх суму, виходячи з розрахунку: 8073,92 грн. (сума витрат, що підлягає стягненню з відповідача) 6250 грн. (сума витрат, що підлягає стягненню з позивача) = 1823,92 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 57, 76, 141, 247, 259 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст. 60, 61, 69, 70, 71, 72 Сімейного кодексу України, суд,-

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на Ѕ частину автомобіля MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, VIN код НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю судових витрат в сумі 1823 гривні 92 копійки.

З моменту набрання рішенням законної сили - скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою суду від 17 квітня 2019 року, якою заборонено ОСОБА_2 відчудження зареєстрованого за ним автомобіля MITSUBISHI LANCER, 2007 р.в. державний номерний знак НОМЕР_1 .

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_2 .

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено та підписано без проголошення 29 грудня 2020 року.

Суддя: М.Д.Власенко