ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 619/4277/18 Головуючий суддя І інстанції Кононихіна Н. Ю.
Провадження № 22-ц/818/4605/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із земельних правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Кононихіної Н.Ю., по цивільній справі за позовом Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція», до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2018 року до суду звернувся представник Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки», де у якості третіх осіб є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 06 липня 2020 року відмовлено у задоволенні позову Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція», до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки.

В апеляційній скарзі прокуратура області просить оскаржуване скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування скарги зазначено, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим у зв`язку з неповнотою з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильним застосуванням норм матеріального права ст.ст. 257, 261 ЦК України і порушенням норм ст.ст. 76-80, 89, 263-265 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи.

Вказано, що відмова в задоволенні позову у зв`язку зі спливом позовної давності без встановлення порушення права або охоронюваного законом інтересу позивачів не відповідає вимогам закону.

Послались на те, що Дергачівською місцевою прокуратурою під час виконання рішення суду у справі №2010/1976/12 встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 141164039 від 11.10.2018, яка долучена до матеріалів справи, власником з 24.10.2014 є ОСОБА_1 . Виходячи з викладеного, висновок суду про обізнаність прокурора є безпідставним.

Вказано, що в матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивачів Державного агенства лісових ресурсів та Державного підприємства «Харківська науково- дослідна станція» про перехід права власності від ОСОБА_4 до ОСОБА_1 .

Зауважено, що строк позовної давності для звернення прокурора із позовом про витребування на користь держави земельної ділянки з незаконного володіння почався не з часу участі прокурора у справі № 2010/1976/12, а з часу виконання рішення суду у справі № 2010/1976/12 та встановленню, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 141164039 від 11.10.2018, власником є ОСОБА_1 .

Послались на те, що позовна давність до заявлених позовних вимог про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України не застосовується.

ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якій вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Послалась на те, що ціна позову у сумі 162808 грн голослівно зазначена прокурором без підтвердження будь-якими доказами, що додані до позову. Одночасно, відповідно до позовної заяви прокурора у справі № 2010/1976/12 (копія додається) ціна позову, тобто тієї самої земельної ділянки складала у 2012 році 424566 грн. За 6 років вартість моєї земельної ділянки значно збільшилась. Таким чином безпідставно звертаючись у жовтні 2018 року до суду прокурором протиправно сплачено судовий збір за подання позову майнового характеру виключно на власний розсуд, що є неприпустимим та залишилось поза увагою суду першої інстанції, чим порушено ст.ст. 2, 10, 176, 185 ЦПК України та надано незаконну перевагу стороні у справі.

Вказала, що звертаючись до суду з позовом у справі № 619/4277/18 керівник Дергачівської місцевої прокуратури грубо порушив вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки підстав для представництва Державного агентство лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська лісова науково-дослідна станція» на час звернення до суду 08.10.2018 у прокурора не було.

Вважає, що у вироку Жовтневого районного суду м. Харків від 05.06.2013 у справі № 1-623/11 та ухвалі апеляційного суду Харківської області від 03.06.2014 у справі № 1-623/2011 немає жодних посилань на доведення незаконності рішення Черкасько-Лозівської сільської ради Харківської області від 08.06.2010, на підставі якого 05.08.2010 видано державний акт серії ЯЛ № 181470. Наявність вищевказаних судових рішень у кримінальній справі та судове рішення від 19.02.2014 у цивільній справі № 2010/1976/12, яке отримано представниками сторін у 2014 році, не може автоматично надавати право керівнику Дергачівської місцевої прокуратури через 4 роки звертатися до суду із позовом про витребування у мене майна, що набуто у встановлений Законом спосіб.

Послалась на те, що позовній заяві прокурор має зазначити орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, у даному випадку не користувача, а власника майна, на користь якого передбачається витребування у добросовісного набувача. Користувач майна в силу положень ЦК України правом витребувати майно не наділений. У своєму позові власниками майна прокурор безпідставно називає Державне агентство лісових ресурсів України та Державне підприємство «Харківська лісова науково-дослідна станція», що не відповідає дійсності.

Вказала, що згідно ст. 8 Лісового кодексу України право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України.

Зазначила, що рішенням Харківської обласної ради №762-УІ від 20.06.2013 «Про створення регіонального ландшафтного парку «ФЕЛЬДМАН-ЕКОПАРК» зі змінами, та додатку до нього (наявні в матеріалах справи № 619/4277/18) квартал №152 Південного лісництва вилучений з постійного користування Данилівського дослідного держлісгоспу УкрНДІЛГА ім. Г.М. Висоцького та включений до території регіонального ландшафтного парку «ФЕЛЬДМАН- ЕКОПАРК». На час погодження та затвердження проекту створення регіонального ландшафтного парку (2013 рік) наявність земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:0625 або інших сторонніх землекористувачів на території кварталу №152 Південного лісництва не підтверджено, у тому числі і самим директором Данилівського дослідного держлісгоспу УкрНДІЛГА ім. Г.М. Висоцького ОСОБА_5 .

Зауважила, що про право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :00:000:0625 прямо вказано у рішенні апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014 у справі № 2010/1976/12. Таким чином, строк позовної давності для звернення прокурора із позовом почався з 28.02.2014 (дата офіційного оприлюднення рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014 у справі № 2010/1976/12).

Вважає, що апеляційна скарга не відповідала вимогам ст. 356 ЦПК України.

Зауважила, що на час підписання заступником прокурора Харківської області Анушкевичем В.І. апеляційної скарги від 31.07.2020 стосовно останнього існувало рішення Чотирнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 01.07.2020 про неуспішне проходження атестації прокурором, що прямо вказує на закінчення з цієї дати у ОСОБА_6 повноважень прокурора з подальшим негайним звільненням його з органів прокуратури на підставі пункту 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру». Ухвала Окружного адміністративного суду міста Києва від 15.07.2020 у справі № 640/16131/20, якою зупинено виконання рішення Чотирнадцятої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур Офісу Генерального прокурора від 01.07.2020 року скасована як незаконна постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2020. Таким чином, на час відкриття апеляційного провадження у справі № 619/4277/18 25.09.2020 апеляційна скарга підписана заступником прокурора Харківської області Анушкевичем В.І. 31.07.2020 мала бути розцінена як така, що підписана не уповноваженою особою та згідно п. 1 ч. 5 ст. 357 ЦПК України та не могла бути прийнята апеляційним судом до розгляду.

Адвокат Коротенко О.І., який діє в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , також надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить останню також залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін.

Вказав, що апелянтом замовчується участь у справі № 2010/1976/12 відповідача ОСОБА_1 , якою заявлявся зустрічний позов саме у цій справі про визнання права власності на зазначену земельну ділянку, що знайшло своє відображення у резолютивній частині судового рішення першої інстанції, в апеляційній інстанції ОСОБА_1 від зустрічних позовних вимог у справі № 2010/1976/12 відмовилася. Тому Апелянт вводить суд в оману, посилаючись на задоволення позовних вимог до відповідача ОСОБА_4 , при цьому не зазначаючи участь у справі у якості відповідача ОСОБА_1 .

Зазначив, що посилання прокурора, що Дергачівською місцевою прокуратурою під час виконання рішення суду у справі № 2010/1976/12 встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 141164039 від 11.10.2018, яка долучена до матеріалів справи, власником з 24.10.2014 є ОСОБА_1 є спробою штучно поновити пропуск позивачем позовної давності та удавати необізнаність прокурора про набуття права власності на спірну земельну ділянку відповідачем з 24.10.2014.

Вважає, що у цій справі підлягає врахуванню правовий висновок, висловлений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 20.11.2018 у справі № 907/50/16, де зазначено, що Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками суду касаційної інстанції та висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17 щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються статтею 388 Цивільного кодексу України.

Зауважив, що державні акти законність яких оспорювалась, були зареєстровані у відповідній книзі та скріплені печатками сільської ради, а отже право прокурора на звернення до суду із відповідним позовом і у сільської ради і у прокурора виникло з часу переходу права власності на майно.

Вказав, що перебіг строку позовної давності по витребуванню земельної ділянки прокуратурою Харківської області в інтересах держави розпочався з 23.03.2012, з дня пред`явлення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеним вимогам рішення суду відповідає.

Судом першої інстанції безспірно встановлено, що Черкасько-Лозівською сільською радою Харківської області 08.06.2010 на LVІІ сесії V скликання питання про передачу у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1377 га (кадастровий номер: :00:000:0625) не розглядалося та не вирішувалося, відповідне рішення сільською радою не приймалося, що підтверджується протоколом LVІІ сесії V скликання Черкасько-Лозівської сільської ради Харківської області від 02.10.2009.

Однак, на виконання вказаного рішення ОСОБА_4 видано державний акт серії ЯЛ № 181470 від 05.08.2010 на право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1377 га, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 58.

У подальшому на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 6352, виданого 17.08.2010 державним реєстратором Дергачівського районного управління юстиції Жбадинським О.М., право власності на спірну земельну ділянку 24.10.2014 зареєстровано за ОСОБА_1 .

25.03.2012 прокуратурою Харківської області до Дергачівського районного суду подано позовну заяву в інтересах держави до ОСОБА_4 про визнання недійсним, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та витребування земельної ділянки.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014 у справі № 2010/1976/12, яке набрало законної сили, позов заступника прокурора Харківської області задоволено частково та визнано недійсним державний акт серія ЯЛ №181470 на право власності на земельну ділянку площею 0,1377 га по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 . При цьому ухвалою Апеляційного Суду Харківської області від 25.12.2013 судом прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_4 , Даниліського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА, в третій особі Управління Держкомзему в Дергачівському району Харківської області, Черкассько-Лозівська сільрада Дергачівського району Харківської області «про визнання права на земельну ділянку».

Разом із цим, прокурором Дергачівського району Харківської області 22.06.2009 порушено кримінальну справу за фактом службового підроблення рішень сільської ради посадовими особами Черкасько-Лозівської сільської ради, що спричинило тяжкі наслідки інтересам держави, за ознаками складу злочину, передбаченого.2 ст. 366 КК України. Вироком Жовтневого суду м. Харків від 05.06.2013 ОСОБА_7 визнано винним у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 365, ч. 2 ст. 366 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 03.06.2014 задоволено апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 . Вирок Жовтневого суду м. Харків від 05.06.2013 відносно ОСОБА_7 в частині засудження за ч.3 ст. 365 КК України скасовано у зв`язку з відсутністю в діянні складу злочину та справу у цій частині припинено.

Згідно з вимогами п. «г» ст. 1 Закону України «Про амністію в 2014 році» від 08.04.2014, звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного йому даним вироком за ч.2 ст. 366 КК України покарання у виді 4 років позбавлення свободи з позбавленням права обіймати організаційно-розпорядчі посади в органах місцевого самоврядування строком на 1 рік. В іншій частині вирок суду залишено без змін.

Згідно з висновком спеціаліста вартість земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , становить 162808,00 грн.

У даній справі оскарженим державним актом на право власності на земельну ділянку, на підставі якого за ОСОБА_4 визнано право власності на земельну ділянку, порушено інтереси держави у вигляді раціонального та ефективного використання земельних ресурсів, які є власністю народу України відповідно до положень ст. 14 Конституції України.

Дійсно, на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 6352, виданого 17.08.2010 державним реєстратором Дергачівського районного управління юстиції Жбадинським О.М., право власності на спірну земельну ділянку 24.10.2014 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Крім того, встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди № 6267 від 02.11.2018 земельної ділянки з кадастровим номером :00:000:0625, площею 0,1377 га, строком на 49 років, який зареєстровано приватним нотаріусом Ємець І.О. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.11.2018 за № 28726184.

Також встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки на вищевказану земельну ділянку № 6269 від 02.11.2018, який зареєстровано приватним нотаріусом Ємець І.О. у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 02.11.2018 за № 28727789.

На виконання вказаного договору іпотеки, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ємець І.О. прийнято рішення про реєстрацію обтяження у виді заборони на нерухоме майно, предметом обтяження є земельна ділянка з кадастровим номером :00:000:0625, розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,1377 га, про що в Державному реєстрі обтяжень 02.11.2018 здійснено запис за № 28728310.

Опрацюванням договору іпотеки встановлено, що відповідно до п.1 з метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_1 за укладеним з Іпотекодержателем договором позики, на суму 560000,00 грн, із строком повернення грошей не пізніше 01.05.2019.

Іпотекодавець надає в іпотеку Іпотекодержателю належний йому: житловий будинок номер АДРЕСА_2 ; земельну ділянку, площею 0,1377 га, кадастровий номер :00:000:0625, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував свої висновки тим, що недійсний правочин купівлі-продажу спірної земельної ділянки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 17.08.2010 не створив юридичних наслідків, у зв`язку з цим, спірна земельна ділянка підлягає витребуванню у ОСОБА_1 , як у добросовісного набувача.

При цьому судом на підставі відповідної заяви було встановлено сплив трирічного строку позовної давності на день звернення до суду з цим позовом, на підставі чого була застосована норма ст. 267 ЦК України, згідно якої сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Колегія суддів погоджується з таким висновком.

В якості підстав заявленого позову зазначено рішення Апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014 у справі №2010/1976/12 про задоволення позову про визнання недійсним державного акту № ЯЛ №181470 на право власності на спірну земельну ділянку площею 0,1377 га за адресою: АДРЕСА_1 .

Таким чином, прокуратура мала можливість звернутися до суду про витребування майна з чужого володіння протягом трьох років з моменту ухвалення вищевказаного судового рішення, тобто до 19.02.2017. У справі відсутні належні і допустимі докази про наявність поважних причин пропуску цього строку на день звернення Керівника Дергачівської місцевої прокуратури, 24.10.2018.

Таким чином, виходячи з наведеного перебіг строку позовної давності по витребуванню земельної ділянки прокуратурою Харківської області в інтересах держави розпочався з 23.03.2012, з дня пред`явлення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Позивач в особі Державного агентства лісових ресурсів України подав до суду заяву про поновлення строку давності звернення з позовом до суду (а. с. 245 т. 1), у якому помилково визначає перебіг строку позовної давності звернення до суду.

Представник позивача Державного агентства лісових ресурсів України також подав до суду клопотання про поновлення строків позовної давності (а. с. 190 т. 1), тобто підтвердив обставини пропуску строку для звернення у суд. Поважних причин для відновлення строку позовної давності суд у судовому засіданні не встановив.

Співпозивач Державне підприємство «Харківська науково-дослідна станція» клопотала про поновлення строків позовної давності, однак, в судовому засіданні не встановлено поважних обставин для відновлення строку позовної давності, тим більше, що згідно матеріалів цивільної справи за позовом заступника прокурора Харківської області в інтересах держави в особі Державного комітету лісового господарства України, Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи: управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області, Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області, про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним запису в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, зобов`язання повернення земельної ділянки, визнання відсутнім права власності на земельну ділянку, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА, треті особи: управління Держкомзему в Дергачівському районі Харківської області, Черкасько-Лозівська сільська рада Дергачівського району Харківської області, про визнання права власності на земельну ділянку - Державне підприємство «Харківська науково-дослідна станція є правонаступником Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА, представник установи приймав участь при розгляді цивільної справи у 2014 році, повинен бути обізнаний з прийнятим рішенням суду, тобто для даної установи.

Тому суд вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову за пропуском строку для звернення у суд з боку позивачів.

При цьому ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 06.07.2020 позов про збільшення розміру позовних вимог Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки, скасування права власності на житловий будинок, зобов`язання приведення майна у первісний стан» - залишено без розгляду;

позов про збільшення розміру позовних вимог Державного агентства лісових ресурсів України до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності та витребування земельної ділянки, скасування права власності на житловий будинок, зобов`язання приведення майна у первісний стан» - залишено без розгляду.

Крім того, ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 11.03.2020 відмовлено у задоволенні клопотання про залишення без розгляду позовної заяви Керівника Дергачівської місцевої прокуратури, яка діє в інтересах Державного агентства лісових ресурсів України, Державного підприємства «Харківська науково-дослідна станція» до ОСОБА_1 «про скасування державної реєстрації права власності на витребування земельної ділянки», де у якості третіх осіб є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , і закритті провадження у справі № 619/4277/18 за відсутністю процесуальної підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави як особи, якій законом не надано право звертатися до суду в інтересах іншої юридичної особи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» (зі змінами та доповненнями) державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій.

У спорах, пов`язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування.

Державний акт про право власності на земельну ділянку є документом, що лише посвідчує право власності (у разі його існування на підставі відповідного рішення органу виконавчої влади або місцевого самоврядування), та сам по собі не може бути підставою виникнення права власності.

Частиною 3 ст. 152 ЗК України також визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 211 Земельного кодексу України наслідком укладання угод з порушенням законодавства є визнання такої угоди судом недійсною.

При встановленні недійсності таких правочинів, відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, сторони зобов`язані повернути одна одній все, що вони одержали на виконання таких правочинів.

За змістом положень ст.ст. 317, 319 ЦК власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ч.1 ст. 387 ЦК).

Тобто, витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і таке майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадках, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК, зокрема - чи з волі власника вибуло це майно з його володіння.

Відповідно до норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.02.2014 у справі № 2010/1976/12, яке набрало законної сили, позов заступника прокурора Харківської області задоволено частково та визнано недійсним державний акт серія ЯЛ №181470 на право власності на земельну ділянку площею 0,1377 га по АДРЕСА_1 , виданий на ім`я ОСОБА_4 . При цьому ухвалою Апеляційного Суду Харківської області від 25.12.2013 судом прийнято відмову ОСОБА_1 від позову до ОСОБА_4 , Данилівського дослідного державного лісгоспу УкрНДІЛГА, в третій особі Управління Держкомзему в Дергачівському району Харківської області, Черкассько-Лозівська сільрада Дергачівського району Харківської області «про визнання права на земельну ділянку».

Вказане свідчить про обґрунтованість висновку районного суду про те, що укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 договір стосовно спірної земельної ділянки є нікчемним з огляду на відсутність у ОСОБА_4 повноважень на розпорядження земельною ділянкою, а отже і наявні підстави для витребування такого майна у відповідача.

Статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 3,4 статті 267 Цивільного Кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В позовній заяві прокурором зазначено, що право особи на власність підлягає захисту протягом усього часу наявності у особи титулу власника, а тому положення про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку ст. 388 ЦК України не застосовується.

З таким твердженням позивача не можливо погодитись, оскільки у даному випадку судом було розглянуто віндикаційний, а не негаторний позов. Визначальним чинником, який розрізняє ці вимоги є не наявність титулу власника, а відсутність у власника володіння спірним майном. Віндикаційний це позов власника до володіючого невласника про повернення майна, що встановлено у даній справі. У ст. 268 Цивільного кодексу України зазначено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється. Серед даного переліку відсутні віндикаційні вимоги, заявлені на підставі статті 388 ЦК України.

Позивачем на підтвердження доводу про незастосування позовної давності зазначена постанова Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 3-604гс-16 (№916/2129/15).

Однак Велика Палата Верховного Суду в постанові від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 відступила від згаданої правової позиції Верховного суду України, викладеній в постанові від 05.10.2016 у справі № 3-604гс-16 (№ 916/2129/15) та сформулювала наступні висновки щодо застосування відповідних норм права, які є застосованими у даній справі відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

«Так, згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

При цьому і в разі пред`явлення позову особою, право якої порушене, і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою, уповноваженою на це, особою, позовна давність починає обчислюватися з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18).

Це правило пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об`єктивною можливістю цієї особи знати про такі обставини.

Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 Цивільного кодексу України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Закон України «Про доступ до судових рішень» визначає порядок доступу до судових рішень з метою забезпечення відкритості діяльності судів загальної юрисдикції, прогнозованості судових рішень та сприяння однаковому застосуванню законодавства. Згідно зі статтями 3, 4 цього Закону суд загальної юрисдикції вносить до Єдиного державного реєстру судових рішень всі судові рішення і окремі думки суддів, викладені у письмовій формі, не пізніше наступного дня після їх ухвалення або виготовлення повного тексту. Судові рішення, внесені до Єдиного державного реєстру судових рішень, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України.

Аналіз статті 261 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов.

Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 Господарського процесуального кодексу України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові цього суду від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 (провадження № 3-604гс16) за позовом заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аверс Строй» про витребування майна, положення законодавства про позовну давність до заявлених позовних вимог про витребування майна у порядку статті 388 Цивільного кодексу України не застосовуються.

Натомість постановою Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17 за позовом першого заступника прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_8 , треті особи: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , про витребування майна, суд зазначив, що до позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 Цивільного кодексу України застосовується загальна позовна давність у три роки. При цьому за вимогами статті 261 цього Кодексу початок перебігу строку позовної давності пов`язується не лише з моментом, коли особі, яка звертається за захистом свого права або інтересу, стало відомо про порушення свого права чи про особу, яка його порушила, а також з моментом, коли така особа могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Така ж правова позиція викладена у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 916/2073/17 та у справі № 916/2403/16.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з такими висновками суду касаційної інстанції та висновком викладеним у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-1047цс17 щодо застосування інституту позовної давності до правовідносин, що регулюються статтею 388 Цивільного кодексу України.

Отже, Господарський суд Закарпатської області та Львівський апеляційний господарський суд дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування майна від відповідача, як добросовісного набувача у відповідності до положень статті 388 Цивільного кодексу України, та відмову у позові за наслідками спливу позовної давності за заявленими вимогами.»

Таким чином, Верховний Суд встановив, що позовна давність до вимог про застосування статті 388 Цивільного кодексу України застосовується.

Окрім того, Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду в постанові від 14.06.2018 у справі № 911/2168/17 дійшов наступного висновку: «держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право».

Також, стосовно застосування правових позицій Верховний Суд у складі Великої Палати в постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17 зазначив, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Щодо перебігу позовної давності.

Перебігу позовної давності починається від дня, коли саме особа, а не її представник, у тому числі і прокурор, довідалася про порушення свого права (ВСУ від 13.03.2017, у справі № 6-80цс17).

Такі висновки були зроблені у спільному засіданні цивільної та господарської палат ВСУ виходячи з наступного: судом першої інстанції задоволено позов прокурора як представника органу місцевого самоврядування та визнано недійсними державні акти на землю та витребувано майно (земельні ділянки) з чужого незаконного володіння.

В свою чергу рішенням суду апеляційної інстанції рішення районного суду скасовано та у задоволенні позовних вимог прокурора відмовлено. Скасовуючи рішення апеляційний суд з висновками якого погодився і ВССУ, виходив з того, що. судом першої інстанції залишено поза увагою те, що про порушення земельного законодавства органам прокуратури стало відомо в ході перевірки додержання вимог земельного законодавства та не з`ясовано, з якого часу органу місцевого самоврядування стало відомо про порушене право та не звернуто уваги, що висновки перевірки, проведеної прокуратурою, на підставі яких заявлено позов, у матеріалах справи відсутні.

Окрім цього, державні акти законність яких оспорювалась, були зареєстровані у відповідній книзі та скріплені печатками сільської ради, а отже право прокурора на звернення до суду із відповідним позовом і у сільської ради і у прокурора виникло з часу переходу права власності на майно. У зв`язку із цим суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про застосування частини першої статті 261 ЦК України та зазначив, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Переглядаючи зазначені рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій Верховним Судом висловлено позицію про те, що незважаючи на те, що органу прокуратури, який є позивачем та представником держави в особі органу місцевого самоврядування про порушення законодавства стало відомо під час проведення відповідної перевірки в порядку загального нагляду вже після спливу позовної давності суду першої інстанції слід було з`ясувати з якого часу орган місцевого самоврядування дізнався про порушення права та звернути увагу на наявність доказів про те, що останній було відомо про порушення права.

На підставі таких висновків ВС України було відмовлено у задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України.

Отже із наведеного випливає те, що орган прокуратури в даному випадку є представником держави. Водночас перебіг позовної давності починається з моменту коли про порушення права стало відомо саме особі, права якої порушено, а не її представнику.

Крім того, позови прокуратури подаються в межах загального строку позовної давності з моменту коли держава в особі її органів довідалась або могла довідатись про порушення своїх прав та інтересів (ВСУ у справі № 6-3089цс15 від 8 червня 2016 року), до таких висновків дійшов виходячи з наступного:

«Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Оскільки держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти. їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб`єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК Украйні не поширюються на позови прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів».

Аналогічна позиція викладена у Постанові ВС України від 17 лютого 2016 року № 6- 2407цс15), а саме, зазначено, що у постановах Верховного суду від 23 грудня 2014 року, 25 березня, 22 квітня, 1 липня, 16 вересня 2015 року норми закону про початок перебігу позовної давності, встановлені для особи, права або інтереси якої порушено, поширюються й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів; при цьому закон не наділяє прокурора повноваженнями порушувати питання про поновлення позовної давності без такого клопотання з боку самої особи; висновок судів про початок перебігу позовної давності з дня виявлення прокурором порушень земельного законодавства під час здійснення ним перевірки є помилковим; положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України про непоширення позовної давності на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, не застосовуються до позовних вимог прокуратури, які пред`являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб`єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 25 грудня, 29 жовтня 2014 року (справа № 6-152цс14), 25 березня, 22 квітня, 1 липня, 16 вересня 2015року.

Крім того, обов`язкова умова для поновлення строку позовної давності для задоволення позову стандарт доведення «поза розумним сумнівом»: встановлення обставин, що позивач «не тільки «не знав», але й «не міг довідатись» про відповідні обставини порушення його прав з точки зору добросовісного стороннього спостерігача Саме така правова позиція була висловлена у постанові ВС України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-2469цс16.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Суд зазначив, що держава зобов`язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку мають норми про позовну давність.

Позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стануть непевними через сплив часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач має довести той факт, що він не міг раніше дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Крім того, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено речове право (постанова КГС ВС від 14.06.2018 у справі № 911/2168/17).

У справі, що наразі перебуває в провадженні апеляційного суду, районним судом було вірно встановлено, що прокурору стало відомо про перехід права власності на земельну ділянку при розгляді справи № 2010/1976/12, оскільки ОСОБА_1 була залучена до участі у ній у якості співвідповідача, з огляду на те, що була власником спірного майна.

Таким чином вірним є висновок суду першої інстанції про те, що сплив позовної давності почався з 23.03.2012, з дня пред`явлення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , але не пізніше ухвалення Апеляційним судом Харківської області рішення від 19.02.2014 у справі № 2010/1976/12.

Вказане свідчить, що всім доводам апеляційної скарги вже було надано належну оцінку у суді першої інстанції та обґрунтовано із врахуванням дотепер актуальних правових позицій суду касаційної інстанції відмовлено у задоволенні позову у зв`язку із спливом строку позовної давності.

З огляду на те, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростовують, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381- 384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 06 липня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії А.В. Котелевець.

О.М. Хорошевський.