КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ігнатченко Н.В.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Войтенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Агропросперіс Банк» про відшкодування збитків,

в с т а н о в и в:

У червні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Агропросперіс Банк» про відшкодування збитків у розмірі 19 284 грн, заподіяних внаслідок порушення зобов`язань за договором банківського вкладу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року у відкритті провадження у справі відмовлено на підставі пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України.

Постановляючи зазначену ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва вже перебуває аналогічна цивільна справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків суду обставинам справи і порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції належним чином не дослідив матеріали справи, не врахував, що позивач разом з даним позовом подав заяву про залишення його попереднього аналогічного позову про відшкодування збитківбез розгляду, а також допустив процесуальні порушення та обмежив право позивача на справедливий суд. При цьому ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 червня 2020 року у справі № 761/43186/19 позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Агропросперіс Банк» про відшкодування збитків залишено без розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргувідповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість. Також порушує питання про застосування до позивача заходів процесуального примусу у зв`язку із зловживанням ним процесуальними правами та неповагою до суду.

Як на підставу своїх заперечень посилається на те, що станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали від 23 червня 2020 року судовий розгляд аналогічної справи № 761/43186/19 про відшкодування збитків не закінчено і суду не могло бути відомо про наслідки розгляду заяви ОСОБА_1 про залишення його позову без розгляду та існування ухвали від 25 червня 2020 року. Заява позивача від 3 червня 2020 року про залишення попереднього позову без розгляду була направлена на умисне уникнення розгляду зустрічного позову банку про визнання договору недійсним.

Вказав, що в апеляційній скарзі позивач безпідставно застосовує образливі висловлювання на адресу суду, чим умисно висловлює свою неповагу суду, принижує його та намагається здійснити тиск при розгляді його позову, що свідчить про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, введення суду і відповідача в оману та є наслідком застосування заходів процесуального примусу відповідно до вимог статей 43, 143, 144 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд вправі відмовити у відкритті провадження у справі лише з тих підстав, які передбачені законом.

Такі підстави визначено у статті 186 ЦПК України.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо у провадженні цього чи іншого суду є справа зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Справи вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав для відмови у відкритті провадження у справі.

В розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.

При визначенні підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року (справа № 6-79цс15).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ «Агропросперіс Банк» на свою користь 19 284 грн на відшкодування збитків, заподіяних внаслідок порушення зобов`язань за договором банківського вкладу фізичної особи «Класичний» № 055820 від 5 квітня 2018 року.

У заяві щодо судового збору, яка є додатком № 6 до позовної заяви, ОСОБА_1 письмово підтвердив, що після подання до суду заяви від 3 червня 2020 року про залишення позову без розгляду у зв`язку з недовірою судді Осаулову А.А. та небажанням, щоб цей суддя розглядав його позовну заяву, в Шевченківському районному суді м. Києва не буде розглядатись справа № 761/43186/19 за його першим аналогічним позовом до відповідача про відшкодування збитків та не існує інших справ за його аналогічними позовами до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Під час вирішення питання про відкриття провадження у справі, судом було встановлено, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Києва (суддя Осаулов А.А.) перебуває цивільна справа № 761/43186/19 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Агропросперіс Банк» про відшкодування збитків та зустрічним позовом АТ «Агропросперіс Банк» до ОСОБА_1 про визнання договору недійсним. Ухвалою суду від 30 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

У справі, яка переглядається апеляційним судом, та у справі, яка розглядалася районним судом, предметом позову є відшкодування збитків відповідно до положень статей 15, 16, 22, 611, 623, 631 ЦК України.

Обставиною, якою позивач обґрунтовує свої вимоги в обох справах, є посилання на порушення відповідачем зобов`язань за договором банківського вкладу фізичної особи «Класичний» № 055820 від 5 квітня 2018 року щодо не нарахування та не виплати процентів по банківському вкладу за період з 10 липня 2018 року по 5 квітня 2019 року у розмірі 19 284 грн.

Сторонами спору у зазначених справах є позивач ОСОБА_1 і відповідач АТ «Агропросперіс Банк».

Таким чином, суб`єктний склад сторін у справах, предмет та підстави позовів є повністю ідентичними, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 186 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував поданняразом з даним позовом заяви позивача про залишення його попереднього позову про відшкодування збитків без розгляду є необґрунтованими, оскільки станом на дату постановлення оскаржуваної ухвали від 23 червня 2020 року судовий розгляд аналогічної справи № 761/43186/19 про відшкодування збитків не було закінчено шляхом прийняття відповідного судового рішення і суду не могло бути відомо про наслідки розгляду відповідної заяви ОСОБА_1 та існування ухвали від 25 червня 2020 року про залишення позову без розгляду.

Залишення позову (заяви) без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому. Заява залишається без розгляду за наявності точно встановлених в законі обставин, які свідчать про недодержання умов реалізації права на звернення до суду за захистом і можливість застосування яких не втрачена.

З наведеного слідує, що звернення позивача до суду з тотожним позовом до відповідача до закінчення розгляду іншої справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається процесуальним законом, а в даному випадку є передчасним.

Посилання апеляційної скарги про позбавлення позивача права на доступ до правосуддя, що передбачено статтею 6 Конвенції, не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Під правоздатністю пред`являти позови, вимагати відшкодування шкоди й домагатися рішення суду розуміється право подання позову до суду, який наділений повноваженнями розглядати питання фактів й права, що стосуються конкретного спору, з метою постановлення рішення, що матиме обов`язкову силу (рішення ЄСПЛ від 23 червня 1981 року у справі «Ле Конт, Ван Левен і Де Мейєр проти Бельгії», заяви № № 6878/75, 7238/75).

ЄСПЛ у своїх рішеннях, здійснюючи тлумачення положень Конвенції, указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії).

Також під час апеляційного перегляду справи не встановлено порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у даній справі постановлена відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстави для її скасування відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Агропросперіс Банк» просило застосувати до ОСОБА_1 заходи процесуального примусу у зв`язку із зловживанням ним процесуальними правами та неповагою до суду.

Так, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини другої цієї ж статті суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом і неприпустимість зловживання процесуальними правами є основними засадами (принципами) цивільного судочинства (пункти 2 та 11 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу (пункт 1 частини другої статті 43 ЦПК України).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

За змістом частини другої цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

Нецензурна лексика, образливі та лайливі слова чи символи, зокрема, для надання особистих характеристик учасникам справи, іншим учасникам судового процесу, їх представникам і суду (суддям) не можуть використовуватися ні у заявах по суті справи, заявах з процесуальних питань, інших процесуальних документах, ні у виступах учасників судового процесу та їх представників.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі 199/6713/14-ц (провадження № 14-92 цс 19) зроблено правовий висновок про те, що використання одними учасниками судового процесу та їх представниками нецензурної лексики, образливих і лайливих слів чи символів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями), з іншими учасниками процесу та їхніми представниками, а також вчинення аналогічних дій є виявом очевидної неповаги до честі, гідності зазначених осіб з боку тих, хто такі дії вчиняє. Ці дії суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пунктам 2 і 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга вказаної статті). З огляду на це вчинення таких дій суд може визнати зловживанням процесуальними правами та застосувати, зокрема, наслідки, передбачені частиною третьою статті 44 ЦПК України.

Обґрунтування позову (заяви, скарги) з використанням наведених висловлювань виходить за межі нормальної, коректної та легітимної критики, що, наприклад, у розумінні Європейського суду з прав людини констатується як зловживання правом на подання заяви. Так, цей Суд, застосовуючи підпункт «а» пункту 3 статті 35 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, оголошує неприйнятною будь-яку індивідуальну заяву, подану згідно зі статтею 34, якщо він вважає, що ця заява є зловживанням правом на її подання. Для прикладу, Суд вказав на зловживання правом на подання заяви, коли заявник під час спілкування з ЄСПЛ вживав образливі, погрозливі або провокативні висловлювання проти уряду-відповідача, його представника, органів влади держави-відповідача, проти ЄСПЛ, його суддів, Секретаріату ЄСПЛ або його працівників (див. ухвали щодо прийнятності у справах «Ржегак проти Чеської Республіки» від 14 травня 2004 року, заява № 67208/01, «Дюрінже та Грандж проти Франції» від 4 лютого 2003 року, заяви № 61164/00 і № 18589/02, «Guntis Apinis проти Латвії» від 20 вересня 2011 року, заява № 46549/06).

Звертаючись в суд з відповідними процесуальними документами, позивачу хоч і надане право викладати їх на власний розсуд з дотриманням загальних вимог щодо форми та змісту, проте це не дає йому права огульно та свавільно використовувати неоднозначні висловлювання по відношенню до учасників процесу чи суду (суддів), що можуть слугувати виявом неповаги або честі, гідності цих осіб.

При цьому вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_1 , обґрунтовуючи свої вимоги, вжив низку висловлювань, які містять явні ознаки неповаги до суду в особі головуючого судді - ОСОБА_2 , а саме зазначив: «…сфабрикована суддею ОСОБА_2 ухвала суду від 23.06.20 (яку протягом 20-ти днів суд мені не надіслав) є завідомо…», «…суддя ОСОБА_2 фактично умисно застосувала примітивний обман, умисно змовчуючи, що в заяві до суду від 03.06.20…», «…та умисно замовчуючи факт надання мною судді ОСОБА_2 копії вказаної заяви…», «…суддя ОСОБА_2 умисно застосувала обман, замовчуючи існування моєї заяви від 03.06.20…».

Таким чином, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 містяться елементи, що свідчать про порушення процесуального обов`язку учасника справи виявляти повагу до суду (суддів).

Частиною четвертою статті 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно із частиною першою статті 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 144 ЦПК України одним із заходів процесуального примусу є попередження.

За наведених обставин, колегія суддів вважає за необхідне застосувати до позивача такий захід процесуального примусу як попередження щодо неприпустимості зловживання процесуальними правами у вигляді використання образливих або лайливих слів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями) або з іншими учасниками процесу та їхніми представниками.

На переконання колегії суддів таке попередження повністю кореспондується з допущеними зловживаннями та має забезпечити спонукання ОСОБА_1 до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства у майбутньому.

На підставі викладеного та керуючись статтями 43, 44, 143, 144, 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року - без змін.

Попередити ОСОБА_1 про неприпустимість зловживання процесуальними правами у вигляді використання образливих або лайливих слів у поданих до суду документах і у спілкуванні з судом (суддями) або з іншими учасниками процесу та їхніми представниками.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: С.А. Голуб

Д.О. Таргоній