ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«21» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 643/11576/20

провадження № 22ц/818/5901/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Хорошевського О.М., Яцини В.Б.

за участю секретаря Дмитренко А.Ю.

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідач Московський відділ державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків)

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року в складі судді Єрмак Н.В.

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження та просила зняти (скасувати) арешт з нерухомого майна квартири АДРЕСА_1 , накладений постановою слідчого СВ Московського РВ ГУМВС України в Харківській області від 29 серпня 2011 року про накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_2 , а також накладений Московським відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на майно боржника ОСОБА_2 постановами №43736473 від 28 серпня 2014 року, № 49723607 від 21 березня 2016 року, № 47970906.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення, не врахував, що вона не була та не є учасником кримінального провадження щодо ОСОБА_2 .

Вважала, що суд кримінальної юрисдикції компетентний розглядати цивільний позов лише разом з кримінальною справою і якщо його заявляє особа, що зазнала шкоди від злочину.

Зазначила, що вимоги про звільнення майна з-під арешту ґрунтуються на праві власності та виникають із цивільних правовідносин.

Також вважала, що суд першої інстанції не врахував, що нею також заявлено вимоги про скасування арешту на підставі постанов №43736473 від 28 серпня 2014 року, № 49723607 від 21 березня 2016 року, № 47970906, накладених у межах виконавчих проваджень.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала суду першої інстанції, з висновком якої погоджується судова колегія, мотивована тим, що справа підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства, оскільки арешт на майно, про зняття якого просила позивачка, накладений у межах кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні суду першої інстанції перебувала справа за позовом ОСОБА_1 до Московського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) про зняття арешту з майна та заборони на його відчуження.

ОСОБА_1 є спадкоємицею після смерті брата ОСОБА_2 , з яким їм на праві спільної сумісної власності належали 52/100 часток комунальної квартири АДРЕСА_1 (а. с. 6-8).

Під час оформлення спадщини позивачці стало відомо, що постановою слідчого СВ Московського РВ ГУМВС України в Харківській області від 29 серпня 2011 року накладено арешт на майно ОСОБА_2 , обвинувачуваного у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 185 КК України (а. с. 13), а також, що на виконанні Московського відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області перебували постанови, видані Адміністративною комісією Московського району при Виконавчому комітеті Харківської міської ради про стягнення з ОСОБА_2 штрафів на користь держави від 20 травня 2014 року, 14 вересня 2015 року, 19 червня 2015 року, та в межах виконавчих проваджень винесені постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 43736473 від 28 серпня 2014 року, № 49723607 від 21 березня 2016 року, № 47970906 (а. с. 15).

Вироком Московського районного суду м. Харкова від 31 січня 2012 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 185, частиною 3 статті 185 КК України та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки, від відбування якого звільнено з випробувальним терміном, а також задоволено цивільні позови Відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» та Комунального підприємства «Жилкомсервіс» та стягнуто з ОСОБА_2 на користь Відкритого акціонерного товариства «Укртелеком» 4927,28 грн та на користь Комунального підприємства «Жилкомсервіс» 5195,96 грн у рахунок відшкодування матеріальної шкоди (а. с. 16-17).

Стаття 124 Конституції України передбачає, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур.

Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад.

Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського й адміністративного судочинства.

Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника.

Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Визначальними ознаками приватноправових відносин є, зокрема, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб`єкта.

Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідних положень» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна.

Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт мав бути скасований органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за Кримінально-процесуальним кодексом України (далі - КПК України 1960 року) та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11). Залежно від суб`єктного складу учасників цього спору його слід розглядати за правилами цивільного чи господарського судочинства.

Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали.

Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами.

Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення.

Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції.

Між тим, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 березня 2019 року (провадження у справі № 14-559цс18) зазначено, що у разі, якщо арешт на майно накладено у порядку, передбаченому КПК України, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише у порядку кримінального судочинства і такий порядок захисту, що прямо передбачений нормами КПК України, і є ефективним. Цей висновок узгоджується з правовими позиціями, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 24 квітня 2018 року у справі № 202/5044/17 (провадження у справі № 14-119цс18), 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц (провадження у справі № 14-366цс18), 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц (провадження у справі № 14-418цс18), а також не суперечать змісту роз`яснень, викладених в пункті 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна».

Матеріали справи свідчать про те, що арешт на майно ОСОБА_2 накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення його у вчиненні злочинів, передбачених частиною 2 статті 185, частиною 3 статті 185 КК України.

ОСОБА_1 не брала участі у кримінальній справі та пред`являє позов не у зв`язку з завданням їй матеріальної шкоди обвинуваченим, а з підстави необґрунтованого обмеження її права власності на спадкове майно.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що не зверталася ані до слідчого з письмовою заявою щодо зняття арешту, ані до суду зі скаргою на дії слідчого в рамках кримінального судочинства.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що підстав для скасування ухвали про закриття провадження у справі не вбачається.

Вимоги щодо скасування арешту, накладеного Московським відділом державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області на майно боржника ОСОБА_2 постановами №43736473 від 28 серпня 2014 року, № 49723607 від 21 березня 2016 року, № 47970906 пізніше після накладення арешту на майно слідчим в рамках кримінального провадження, є передчасними і можуть бути розглянуті тільки після скасування арешту, накладеного слідчим в рамках кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 20 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді О.М. Хорошевський

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.