Справа № 146/344/20
Провадження № 22-ц/801/2188/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Пилипчук О. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» на ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2020 року, постановлену під головуванням судді Пилипчука О. В. у залі суду в смт. Томашпіль Вінницької області за відсутності учасників справи,

у справі № 146/344/20 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена долина» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі,

встановив:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» (далі ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина») про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що їй на праві приватної власності, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІІІ - ВН № 030862 належить земельна ділянка площею 2,3633 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :03:000:0208, яка розташована на території Вилянської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

У 2006 році між ОСОБА_1 та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» було укладено договір оренди землі строком на 10 років, зареєстрований в Томашпільському районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК».

Після закінчення строку дії договору вона звернулася до ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» про припинення використання указаної земельної ділянки.

Однак представник ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» повідомив їй, що в 2014 році між ними укладено договір оренди землі терміном на 30 років, і що цей договір був зареєстрований у встановленому законом порядку Реєстраційною службою Томашпільського районного управління юстиції Вінницької області.

Зазначила, що договір з відповідачем вона не підписувала, а тому посилаючись на положення ст. 203, 207, 215 ЦК України, просила суд визнати недійсним договір оренди землі укладений у 2014 році між нею та ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина», зареєстрований Реєстраційною службою Томашпільського Головного управління юстиції Вінницької області та скасувати державну реєстрацію вказаного договору оренди землі.

28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 подала до суду першої інстанції заяву, у якій просила залишити її позов без розгляду та повернути сплачений судовий збір.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2020 року заяву задоволено, позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Агрокомплекс «Зелена Долина» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі - залишено без розгляду та повернуто позивачу сплачений нею судовий збір в розмірі 840,80 грн. згідно з квитанцією № N16CK3945M від 22.04.2020 року

Постановляючи ухвалу про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених пунктом 5 частиною першою статті 257 ЦПК України, суд першої інстанції виходив з того, що позивач скористався своїм правом, подавши до початку розгляду справи по суті заяву про залишення його позову без розгляду.

Також, керуючись частиною першою статті 7 ЗУ «Про судовий збір», за заявою позивача повернув їй сплачений судовий збір.

Не погодившись із цією ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права щодо висновків про повернення судового збору, просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції постановляючи ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду та вирішуючи питання щодо повернення позивачу судового збору, сплаченого при поданні позовної заяви в сумі 840,80 грн., не виконав приписи пункту 4 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір», якою передбачено, що у разі подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду. Проте суд першої інстанції не звернув увагу на зазначені вимоги закону, тому дійшов необґрунтованого висновку про повернення позивачу судового збору сплаченого при поданні позовної заяви.

Позивач ОСОБА_1 не скористалась своїм правом на подання відзиву.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

За змістом статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції зазначеним вимогам закону в повному обсязі не відповідає.

Задовольняючи заяву позивача про залишення позовної заяви без розгляду, суд першої інстанції виходив з того, що позивач до початку розгляду справи по суті подав до суду заяву про залишення його позову без розгляду, а також керуючись положеннями частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» повернув позивачу сплачений нею судовий збір.

Суд апеляційної інстанції повністю з таким висновком суду першої інстанції погодитись не може з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні Томашпільського районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» про визнання недійсним договору оренди землі, скасування державної реєстрації договору оренди землі.

Ухвалою Томашпільського районного суду Вінницької області від квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

28 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , до початку розгляду справи по суті, подала до суду заяву про залишення її позову без розгляду та повернення сплаченого судового збору за подання позову.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Пунктом 1 частини другої статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Оскільки позивачем до початку розгляду справи по суті подано заяву про залишення її позову без розгляду, підстав для неприйняття заяви судом не встановлено, тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 257 ЦПК України.

Проте, місцевий суд вирішуючи питання про повернення позивачу сплаченого нею судового збору дійшов помилкового висновку про задоволення заяви в цій частині.

Відповідно до частини другої статті 133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року «Про судовий збір» з наступними змінами та доповненнями.

Пунктом 4 частини другої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Отже у разі подання особою заяви (клопотання) про залишення її позову без розгляду судовий збір не повертається.

Пунктом 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року передбачено, що статтею 7 Закону «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним.

Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи за клопотанням особи, яка його сплатила, що відповідає принципу диспозитивності цивільного судочинства (частина перша статті 7 Закону №3674-УІ «Про судовий збір»).

ОСОБА_1 звертаючись до суду першої інстанції із заявою про залишення позову без розгляду, розпорядилась своїми процесуальними правами на власний розсуд, тому відсутні правові підстави для повернення їй судового збору.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Положеннями статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ТОВ «Агрокомплекс «Зелена долина» на підставі статті 376 ЦПК України підлягає частковому задоволенню, а ухвала суду першої скасуванню в частині повернення позивачу судового збору із прийняттям в цій частині нового рішення.

В іншій частині ухвала суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року роз`яснено, що у разі оскарження рішення суду лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору, сторона не повинна оплачувати за таку скаргу судовий збір.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає задоволенню лише в частині вирішення питання про повернення судового збору, підстави для стягнення судових витрат з позивача на користь відповідача відсутні.

Отже, судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції слід віднести за рахунок відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина» задовольнити частково.

Ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2020 року в частині повернення ОСОБА_1 сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн згідно із квитанцією № N16CK3945M від 22.04.2020 скасувати і постановити в цій частині нове судове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про повернення сплаченого судового збору відмовити.

В іншій частині ухвалу Томашпільського районного суду Вінницької області від 28 жовтня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, віднести за рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрокомплекс «Зелена Долина».

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник