Заводський районний суд м. Запоріжжя
Справа № 332/1964/19
Провадження №: 2/332/57/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 грудня 2020 р. м. Запоріжжя
Заводський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді Яцуна О.С.,
за участю секретаря Коваль В.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Запоріжжі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про поділ спільного сумісного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про розділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, -
У травні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася із первісним позовом, в обґрунтування зазначила наступне.
З 14.11.1998 року вона із відповідачем ОСОБА_2 перебуває у зареєстрованому шлюбі. У шлюбі було набуто трикімнатну квартирку, загальною площею 77,28 кв. м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . На придбання квартири брався кредит у Державному фонді сприяння молодіжному житловому будівництву, а після оформлення права власності квартира була передана в іпотеку. Крім того, на земельній ділянці № НОМЕР_1 Садівничого товариства «ЗОДЧІ» за період шлюбу спільно з відповідачем було побудовано садибний житловий будинок, але до кінця роботи не закінчені і будинок не введений в експлуатацію, а отже не є об`єктом нерухомого майна. Членом Садівничого товариства є лише відповідач, а отже лише він після поділу майна та розірвання шлюбу буде мати право користуватися цим будинком. Вартість Ѕ частини будинку становить 29 % від вартості Ѕ частини квартири, а тому позивач просить суд відступити від рівності часток при поділі квартири, виділивши їй 2/3 частини квартири, а відповідачу виділити 1/3 частину вказаної квартири.
У серпні місяці 2019 року від відповідача надійшла зустрічна позовна заява, яку в подальшому було уточнено.
Відповідно до відзиву на позовну заяву представник третьої особи ЗРУ «Держмолодьжитла» Русанов Ю.М. просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку із тим, що Фондом на придбання спірної квартири видавався кредит, який погашений частково. Спірна квартира знаходиться в іпотеці. Протягом виконання зобов`язань за кредитною угодою Відповідач порушував умови кредитної угоди по сплаті кредиту, а тому ЗРУ «Держмолодьжитла» має намір реалізувати своє право, шляхом дострокового стягнення всієї суми кредитної заборгованості. Крім того, у разі поділу майну, що є спільною сумісною власністю подружжя, кожен з подружжя має нести солідарну відповідальність за кредитним договором.
Відповідно до відзиву на зустрічну позовну заяву та уточнену позовну заяву ОСОБА_2 позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просила суд відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що автомобіль DAEWOO Lanos не може бути визнаний судом спільною сумісною власністю подружжя, адже відповідно до договору купівлі-продажу покупцем автомобіля є ОСОБА_4 , яка є повнолітньою особою, має самостійний дохід, ані вона, ані відповідач не надавали спільні гроші на покупку цього автомобіля. Автомобіль Ravon R4, 2018 року випуску не належить їй, а належить третій особі, більш того, вартість цього автомобіля ОСОБА_2 вказав ймовірну на підставі довідки про вартість аналогічного автомобіля, натомість, при визначенні вартості майна, яке підлягає розподілу, слід брати ціну, яка зазначена у договорі купівлі-продажу. Щодо кредитних зобов`язань, то відповідачем не доведено, що ці кошти він отримував та використовував в інтересах сім`ї, вона про ці договори нічого не знала, а тому вона не може відповідати за цими зобов`язаннями. Вважає невірним посилання позивача за зустрічним позовом, що розподілу підлягає лише Ѕ частина квартири, адже сплата кредиту до та після розірвання шлюбу не впливає на правовий режим майна та частки колишнього подружжя у ньому.
Відповідно до ухвали судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 13.06.2019 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці відповідача: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» про поділ спільного майна подружжя була прийнята до розгляду Заводським районним судом м. Запоріжжя в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого провадження на 12.07.2019 року.
Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя у зв`язку зі зміною складу суду підготовче засідання призначено на 14.08.2019 року.
Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 17.09.2019 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, без самостійних вимог на предмет спору: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний», треті особи із самостійними вимогами на предмет спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про розділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя до спільного розгляду з первісним позовом та об`єднано в одне провадження. Також призначено підготовче засіданні на 22.10.2019 року.
Ухвалою суду від 10.01.2020 року задоволено клопотання представника позивача за зустрічним позовом про витребування доказів.
Ухвалою суду від 22.09.2020 року задоволено клопотання позивача за первісним позовом про витребування доказів.
Ухвалою суду від 17.11.2020 року закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду на 21.12.2020 року.
У судове засідання позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 не з`явилися. Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи без її участі та без участі її представника за наявними у матеріалах справи документами. Свій позов підтримала у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечувала у повному обсязі.
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 у судове засідання не з`явилися. Від ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи без його участі та без участі його представника за наявними у матеріалах справи документами. Просив у задоволенні первісного позову відмовити у повному обсязі, зустрічний позов підтримав у повному обсязі. Від клопотання про допит свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 відмовився, просив їх не допитувати.
Інші учасники процесу в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце його проведення повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі.
Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Згідно свідоцтва про одруження НОМЕР_3 (т.1, а.с.4) та свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_4 (т.1,а.с.80) ОСОБА_2 та ОСОБА_9 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.11.1998 року по 02.07.2019 року.
Згідно з положеннями ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24.05.2017 року у справі №6-843цс17 та на даний момент є актуальним.
Зі змісту п.п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
За змістом ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
У відповідності до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
В силу положення ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_2 просив провести розподіл майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя: 1) квартири АДРЕСА_2 , виділивши йому ѕ частини квартири, адже зобов`язання зі сплати боргу за кредитним договором, сума якої становить Ѕ частини вартості квартири, покладається лише на нього, 2) автомобіля DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , 3) автомобіля Ravon R4, 2018 року випуску, 4) зобов`язань за кредитними договорами, які були ним укладені 01.06.2017 року та 03.01.2018 року.
Відповідно до п.1.3 укладеної угоди, протягом терміну, встановленого в п. 1.1 угоди, Позичальник зобов`язується внести суму коштів, що визначені у розрахунку погашення кредиту (додаток №2) до повного виконання зобов`язань за кредитною угодою на рахунок в банку-агенті ЗОД АППБ «Аваль», з яким Фонд уклав угоду про надання та обслуговування кредиту.
Як вбачається з Витягу про право власності на нерухоме майно право власності на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 (т.1, а.с.10).
Доводи представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору про те, що спірна квартира не може бути об`єктом поділу через її перебування в іпотеці та заборгованість зі сплати кредиту, яку має намір стягнути у судовому порядку третя особа у майбутньому, суд знаходить необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу, оскільки наявність обтяження майна у виді іпотеки, не є перешкодою для поділу вказаного вище майна та вирішення спору між сторонами.
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, у тому числі колишнього, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Нормами ЦК України та СК України прямо не врегульовано питання поділу боргового зобов`язання між колишнім подружжям.
Норма частини третьої статті 61СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Відповідно до частини другої статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.
Отже, за спільними зобов`язаннями подружжя останнє відповідає усім своїм майном.
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (частина перша статті 68 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).
Таким чином, правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Із врахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя.
Крім вищевказаної квартири, позивач ОСОБА_1 вважає об`єктом спільної сумісної власності подружжя садибний житловий будинок АДРЕСА_4 ». Відповідач ОСОБА_2 , заперечуючи, зазначав, що даний садибний будинок не добудований, а тому не може бути об`єктом права власності, крім того, цей будинок будував його батько за власні кошти, тому він не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
В матеріалах справи міститься витяг зі статуту СТ «ЗОДЧІ» в редакції 2016 року. Первинно зареєстровано рішенням виконкому Вільнянської районної ради народних депутатів від 14.01.1988 року №10 (т.1, а.с.34-35).
З довідки, виданої головою СТ «ЗОДЧІ» від 24.02.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 дійсно є членом садового товариства «ЗОДЧІ» дачна ділянка АДРЕСА_4 розмір 584 кв.м. Членські внески за ділянку № НОМЕР_1 з 2009 року сплачувала ОСОБА_1 . На ділянці міститься будинок 5,5x5,5 кв.м (т.1, а.с.30).
На садибний житловий будинок № НОМЕР_1 СТ «ЗОДЧІ» у м. Запоріжжі ТОВ «Томаківське МБТІ» виданий технічний паспорт, заведена інвентарна справа № 05/03-1-1 (т.1, а.с.31-32).
Що стосується посилань відповідача ОСОБА_2 , що даний будинок належить його батькові ОСОБА_3 , який він будував за власні кошти, то суд, вирішуючи це питання, виходить з наступного.
Надані суду декілька копій квитанцій на загальну суму 3827,59 грн. (т.1, а.с.106-111) не є достатніми доказами того факту, що ці будівельні матеріали були придбані для будівництва спірного будинку. Також ці квитанції не підтверджують, що на придбання цих матеріалів витрачалися саме кошти ОСОБА_3 і, в цілому, що садибний будинок було побудовано за кошти ОСОБА_3 та для його власного проживання, адже членом СК «ЗОДЧІ» є відповідач ОСОБА_2 , а не ОСОБА_3 , внески згідно довідки сплачувала з 2009 року позивач ОСОБА_1 , тому суд доходить висновку, що спірний садибний будинок є спільною сумісною власністю подружжя.
Крім того, ОСОБА_3 в строки, передбачені ст. 52 ЦПК України, не звернувся до суду із окремим позовом як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору для захисту своїх прав.
Щодо посилань відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 з приводу того, що садибний будинок не введений в експлуатацію, тому не може бути об`єктом права власності, відповідно, не підлягає поділу, то їх суд також відхиляє, виходячи із наступного.
У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879-881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.
Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.
Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.
Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей, як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.
Аналогічний правовий висновок міститься й у Постанові Верховного Суду України № 6-47цс16 від 07 вересня 2016 року.
Окрім того, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 , обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву, зазначав, що відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 за спільні сімейні кошти було придбано на ім`я їх доньки ОСОБА_4 автомобіль DAEWOO LANOS, 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_2 , у зв`язку із чим просив сплатити йому вартість Ѕ частини вартості зазначеного автомобіля.
Із договору купівлі-продажу 2341/2019/1265441 транспортного засобу від 12.01.2019 року, вбачається, що покупцем є - ОСОБА_4 , але договір не містить відомостей про те, що кошти на придбання даного автомобіля були надані третіми особами (т.1, а.с.112). ОСОБА_2 не надано інших належних та допустимих доказів, що зазначений автомобіль був придбаний за кошти подружжя, а отже даний автомобіль не може бути визнаний об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Вирішуючи питання про віднесення автомобіля Ravon R4 J69V9AT2018 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , до об`єкту спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з наступного.
Судом встановлено, що даний автомобіль в порушення вимог ст. 65 СК України було придбано та відчужено під час шлюбу, без відома та згоди ОСОБА_2 , адже надані РСЦ ГСЦ МВС в Запорізькій області копії документів (т.2, а.с.183-213) не містять письмової нотаріально завіреної копії згоди ОСОБА_2 на купівлю або продаж цінного рухомого майна.
Так, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (стаття 65 СК України).
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Заперечуючи проти зустрічної позовної заяви, ОСОБА_1 зазначила, що при розподілі спільного майна подружжя має враховуватися ціна транспортного засобу, яка зазначена безпосередньо у договорі купівлі-продажу, і з цими доводами суд погоджується, адже надана позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_11 довідка про середню ринкову вартість автомобіля марки RAVON R4 (т.2, а.с.41) є неналежним доказом.
Також, ОСОБА_2 , звертаючись із зустрічною позовною заявою, просив визнати боргові зобов`язання за кредитними договорами, які були укладені ним під час перебування у шлюбі, спільними зобов`язаннями подружжя. Вирішуючи це питання, суд виходить з наступного.
Згідно анкети-заяви ОСОБА_2 приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку 04.03.2016 року (т.2, а.с.27).
20.04.2018 року між ПАТ АБ «Південний» та ОСОБА_2 був укладений договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб із програмою кредитування: кредитна картка, ліміт кредиту: 6700 грн. (т.1, а.с.119-124). Згідно виписки по рахунку приватного клієнта № НОМЕР_8 (т.1, а.с.128-132) так само, вбачається, що більшість коштів знімалося у банкоматах.
Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
З цієї норми вбачається, що доказуванню підлягають наступні обставини: 1) договір має бути укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї; 2) такий договір має створювати обов`язки для другого з подружжя; 3) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.
Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.
Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.
Звертаючись із зустрічним позовом, ОСОБА_2 зазначав, що він укладав дані кредитні договори в інтересах сім`ї, однак жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власної позиції суду не було надано. Також суду не було надано доказів на підтвердження факту обізнаності ОСОБА_1 про наявність таких кредитних договорів і зобов`язань, які виникли у ОСОБА_2 .
Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що укладені ОСОБА_2 кредитні договори не створили обов`язків для ОСОБА_1 , а боргові зобов`язання ОСОБА_2 за кредитами не підлягають врахуванню при поділі спільного майна подружжя.
З урахуванням наведеного, суд дійшов до висновку, що квартира АДРЕСА_2 , яка була придбана за час шлюбу, садибний будинок літ. А, загальною площею 31,7 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_4 , який будувався під час шлюбу та автомобіль RAVON R4 J69V9AТ, 2018 року випуску, д.н. НОМЕР_5 , який було придбано та відчужено за час шлюбу, є об`єктами спільної сумісної власності сторін у даній справі.
Відповідно до роз`яснення абзацу 1 пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.
Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
У відповідності до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Сторони у вирішенні питання поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя добровільно, у позасудовому порядку, згоди не досягли.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися, обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшення, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11).
Як зазначалося раніше, ОСОБА_1 просила збільшити її частку при поділі квартири до 2/3 за рахунок вартості 1/2 частки садибного будинку, який не підлягає поділу, адже є недобудованим, а ОСОБА_2 просив виділити йому ѕ частини квартири, адже зобов`язання зі сплати боргу за кредитним договором, сума якої становить Ѕ частини вартості квартири, покладається лише на нього.
При цьому, зазначені підстави суд не враховує з огляду на наступне.
Так, суд вважає необґрунтованими підстави для збільшення частки квартири зустрічного позивача ОСОБА_2 за рахунок коштів, які він має у майбутньому сплатити, адже, як зазначалося раніше, правовий режим спільної сумісної власності подружжя передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.
Крім того, кінцевим терміном погашення кредиту є 29.11.2032 року, а отже на даний час не можна встановити можливість порушення прав позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 з боку відповідача ОСОБА_1 .
Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про необхідність поділу спільної сумісної власності подружжя між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, виділивши у власність позивачу ОСОБА_1 за первісним позовом 1/2 частку квартири, а право власності на іншу 1/2 частку вказаного об`єкту нерухомого майна (квартири) залишити за відповідачем ОСОБА_2 .
Що стосується іншого спільного сумісного майна подружжя, суд виходить з наступного.
Відповідно до положень ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно квитанції № П117/7805852/1 (т.1, а.с.1) ОСОБА_1 сплатила 4431,35 грн. судового збору. Ціна позову становить 443134 грн.
Згідно квитанцій №22161536, № 25264099 (т.1, а.с.68; т.2, а.с.31) ОСОБА_2 сплатив 2024,76 грн. судового збору. Ціна позову за останніми уточненнями становить 190922,34 грн.
Тому з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 за первісним позовом підлягає стягненню різниця між сумами судових витрат, яка становить 3390,84 грн., виходячи з наступного розрахунку.
Так, судом задоволено 85,9% позовних вимог ОСОБА_1 та 20,53% позовних вимог ОСОБА_2 . Відповідно, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 3806,52 грн. судових витрат, а з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 415,68 грн. судових витрат, різниця становить 3390,84 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -
Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», про поділ спільного сумісного майна подружжя, а також зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Запорізьке регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву», Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Південний», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про розділ майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя задовольнити частково.
Визнати за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) та ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_9 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 ) право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 в рівних частках по Ѕ частині за кожним.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частини спільного сумісного майна подружжя в розмірі 9088,00 грн.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3390,84 грн.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду або через Заводський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідкам апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 29 грудня 2020 року.

Суддя: О.С. Яцун