Справа №150/88/19
Провадження по справі №2/150/37/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року Чернівецький районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого судді Цимбалюк Л.П.

при секретарі Николайчук Л.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсон Олександр Петрович, про визнання договору купівлі - продажу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

До Чернівецького районного суду звернулася ОСОБА_1 із зазначеним позовом.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримують уточнені вимоги та просять їх задоволити, визнавши тим самим договір купівлі - продажу домоволодіння з господарськими прибудовами по АДРЕСА_1 , укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, недійсним в частині 3/4 даного домоволодіння або 75% та застосувати двохсторонню реституцію, повернувши сторони договору в початковий стан.

ОСОБА_1 пояснила, що її привезли до нотаріуса, не розуміла і не знала що саме вона підписувала, оскільки, зовсім не чула про що говорив нотаріус і ОСОБА_2 , лише розуміла, що ОСОБА_2 буде її матеріально утримувати та допомагати. Однак, ОСОБА_5 її обманула, через півтора - два місяці між ними виникла сварка через те, що ОСОБА_2 не надавала їй ніякої матеріальної допомоги. Зазначила, що хоче повернути будинок, розташований по АДРЕСА_1 , при укладенні договору була переконана, що підписує договір довічного утримання, а не договір купівлі - продажу.

Представник позивача - адвокат Совгира Л.В. пояснила, що на день укладення договору її довірителю ОСОБА_1 було 81 рік, вона діяла під впливом обману з боку ОСОБА_2 , була переконана, що вчиняє договір довічного утримання, ніколи б не підписала договору, якби знала, що це є договір купівлі - продажу. Зазначила, що ОСОБА_1 не отримувала коштів від ОСОБА_2 за будинок, ключі від будинку їй не передавала, продовжуючи по сьогоднішній день проживати у спірному будинку. Окрім того, зауважила, що відповідач мала намір визнати недієздатною її довірителя ОСОБА_1 з метою встановлення в подальшому опіки та повного розпорядження майном, належним позивачу.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_6 в судовому засіданні не визнають позовних вимог, заперечують проти їх задоволення.

ОСОБА_2 пояснила, що ОСОБА_1 завжди наполягала на документальному оформленні будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , на ім`я чоловіка відповідача. Ніякої домовленості із ОСОБА_1 , про договір довічного утримання не було, ОСОБА_1 мала проживати в м. Чернівці Чернівецької області у своїх родичів. Після укладення договору купівлі - продажу, її син із невісткою після весілля перейшли проживати у спірний будинок, в якому прожили близько двох - трьох місяців. ОСОБА_2 проводився ремонт у вище вказаному будинку. Зауважила, що при укладенні договору купівлі - продажу не вводила в обман ОСОБА_1 .

Представник відповідача ОСОБА_6 зазначив, до договір купівлі - продажу житлового будинку відповідає вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, щодо його укладення та оформлення, він містить всі істотні умови, ОСОБА_1 своїм підписом, який наявний у договорі, підтвердила факт продажу належного їй будинку, підпис свідчить про волевиявлення ОСОБА_1 , як продавця нерухомого майна, і не є обманом.

Третя особа на стороні позивача - ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечує проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Пояснила, що її батько ОСОБА_7 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , будинок, розташований по АДРЕСА_1 будував її батько, який помер у 2009 році. Після смерті батька ОСОБА_3 оформила свої спадкові права на земельну частку (пай), а на будинок не оформляла, оскільки, в ньому продовжує проживати ОСОБА_1 . Про те, що будинок проданий вона дізналася в інвентарному бюро м. Могилів - Подільський Вінницької області. ОСОБА_3 оформила опікунство над ОСОБА_1 і останніх два роки доглядає її. Зазначила, що договір купівлі - продажу житлового будинку оформлено без її відома, у її відсутність, всі документи необхідні для укладення вказаного договору були у ОСОБА_2 . Зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що вона не продавала належного їй будинку, а договір підписала, щоб її доглядали до смерті.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Вінницької області Суперсон О.П. в судове засідання не з`явився,скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. ОСОБА_8 в поданому до суду клопотанні дає пояснення про те, що не пам`ятає обставин щодо посвідчення договору купівлі - продажу, укладеного між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, тому просить розглянути цивільну справу у його відсутність.

29.09.2020 року в судовому засіданні позивачем ОСОБА_1 подано заяву про уточнення заявлених позовних вимог, яку прийнято судом та долучено до матеріалів цивільної справи. У вказаній заяві позивач уточнює свої вимоги і просить визнати недійсним договір купівлі - продажу домоволодіння з господарськими прибудовами по АДРЕСА_1 , укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, в частині 3/4 даного домоволодіння або 75% та застосувати двохсторонню реституцію, повернувши сторони договору в початковий стан.

Дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову, ґрунтуючись на наступних підставах.

Відповідно до ч.1, 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 Конституції України).

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2.ст.5 ЦПК).

Судом було встановлено наступні факти і відповідні їм правовідносини.

Після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 позивач по справі ОСОБА_1 проживала одна, часто хворіла на ІХС, гіпертонію другого ступеню, атеросклеротичний міокардіосклероз, склероз судин головного мозку, деформуючий остеоартроз колінних суглобів, цукровий діабет другого типу, тому потребувала стороннього догляду.

ОСОБА_1 на праві приватної власності належав житловий будинок з при господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1 . Дружина племінника позивача по справі - ОСОБА_2 на початку 2011 року запропонувала ОСОБА_1 свої послуги по забезпеченню останньої своїм доглядом, продуктами харчування, утриманням будинку та земельної ділянки. За домовленістю із ОСОБА_2 позивач по справі ОСОБА_1 , погодилась відписати належний їй житловий будинок АДРЕСА_1 і 02.03.2011 року в Чернівецькій державній нотаріальній конторі ОСОБА_1 підписано договір купівлі - продажу вище вказаного житлового будинку, продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 5000 гривень (а.с. 24). ОСОБА_1 на час підписання договору була переконана, що укладається договір довічного утримання, натомість укладено та підписано договір купівлі - продажу. Про те, що підписано саме договір купівлі - продажу, а не договір довічного утримання, ОСОБА_1 дізналася у 2016 році. Після підписання договору ОСОБА_1 продовжувала проживати у будинку АДРЕСА_1 та користуватись ним.

Спочатку ОСОБА_2 виконувала прийняті на себе зобов`язання по догляду за ОСОБА_1 , було належне ставлення її та членів її сім`ї по відношенню до ОСОБА_1 , однак, у 2016 році ОСОБА_2 почала нехтувати своїми обов`язками та взагалі припинила здійснювати догляд за ОСОБА_1 . Внаслідок такого ставлення ОСОБА_1 висловлювала невдоволення такою поведінкою ОСОБА_2 , яка в свою чергу залякувала та ображала ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що син ОСОБА_2 викрадав в ОСОБА_1 пенсію, а у 2017 році ОСОБА_9 та ОСОБА_9 звернулись до суду із заявою про визнання ОСОБА_1 недієздатною.

ОСОБА_1 зазначається, що 02.03.2011 року підписала договір під впливом помилки обману зі сторони ОСОБА_2 , підписуючи договір, не читала його, в іншому випадку ніколи б не підписала його на умовах, які в ньому викладені, ОСОБА_1 не мала наміру передавати у власність ОСОБА_2 належний їй житловий будинок по АДРЕСА_1 , цього не зробила і по сьогоднішній день, продовжуючи проживати в будинку та користуватися ним. Окрім того, відповідач ОСОБА_2 не передала ОСОБА_1 зазначені в договорі кошти за продаж будинку в розмірі 5000 гривень.

Із актуальної інформації про право власності ОСОБА_2 являється власником (приватна форма власності) 3/4 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , дата та час державної реєстрації - 06.04.2017 року, підставою виникнення права власності є договір купівлі - продажу житлового будинку, серія та номер 228, виданий 02.03.2011 року, видавник Чернівецький районний нотаріальний округ Вінницької області (а.с. 12).

Із копії договору купівлі - продажу житлового будинку від 02.03.2011 року вбачається, що продавець ОСОБА_1 передає у власність, а покупець ОСОБА_2 набуває у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 і сплачує за нього грошову суму в розмірі та на умовах, встановлених цим договором (п.1.1. договору, а.с. 97). Відчужуваний будинок належить продавцю ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого Гонтівською сільською радою Могилів - Подільського району Вінницької області 27.02.1989 року, на підставі рішення виконкому Могилів - Подільської ради народних депутатів за №73-а від 01.04.1988 року (зворотній бік а.с. 26, а.с. 27). Право власності продавця ОСОБА_1 на відчужуваний житловий будинок зареєстроване комунальним підприємством «Могилів - Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 27.02.1989 року в книзі №1 за №135 та Реєстрі прав власності на нерухоме майно - реєстраційний номер 32470098.

На момент укладення договору - 02.03.2011 року житловий будинок по АДРЕСА_1 , не перебував під арештом чи забороною відчуження, у заставі не перебував, заборони на будівлі не накладено, заборгованість по податках та страхових платежах відсутня, що стверджується копією довідки, виданої виконкомом Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 18.01.2011 року за №24 (зворотній бік а.с. 30).

Відповідно до п.1.6 договору купівлі - продажу продавець ОСОБА_1 довела до відома покупця ОСОБА_2 , а покупець взяла до відома той факт, що продавець ОСОБА_1 вдова з 2009 року, відчужуваний будинок не є спільною сумісною власністю.

Так, як свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 06.11.1974 року, позивачем (дівоче прізвище якої ОСОБА_5 ) 06.11.1974 року у Дубовській селищній раді міста Антрацит Ворошиловоградської області зареєстровано шлюб із ОСОБА_7 , після реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище ОСОБА_10 (а.с. 34).

Як свідчить копія свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 05.02.2009 року виконкомом Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області, ОСОБА_7 (тобто, чоловік позивача по справі) помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (зворотній бік а.с. 34).

Згідно п.2.1 договору купівлі - продажу від 02.03.2011 року продаж будинку за домовленістю сторін вчинено за 5000 (п`ять тисяч) гривень, які продавець ОСОБА_1 одержала повністю від покупця ОСОБА_2 до підписання цього договору.

Своїми підписами під цим договором продавець та покупець свідчать, що предмет цього договору (тобто, житловий будинок) передано продавцем ОСОБА_1 разом з ключами від будинку та прийнято покупцем ОСОБА_2 до підписання цього договору і претензій один до одного вони не мають (пункт 3.3. договору купівлі - продажу, зворотній бік а.с. 24).

Відповідно до пункту 3.5 договору купівлі - продажу право власності на будинок, що є предметом цього договору, у покупця ОСОБА_2 виникає з моменту державної реєстрації цього договору.

Договір купівлі - продажу, укладений 02.03.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстровано у Державному реєстрі правочинів 02.03.2011 року приватним нотаріусом Суперсоном О.П., номер правочину 4351285, що стверджується копією витягу з Державного реєстру правочинів за №9636608, виданого 02.03.2011 року (зворотній бік а.с. 36).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст..655 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.662 ЦК України продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Частиною 2 статті 662 ЦК України встановлено, що продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства (ч.2 ст.530 ЦК України).

В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт передачі продавцем ОСОБА_1 предмету договору купівлі - продажу від 02.03.2011 року, тобто, житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , а також прийому покупцем ОСОБА_2 вказаного будинку. Такі обставини не заперечуються та не оспорюються стронами по справі. ОСОБА_1 не передавала ОСОБА_2 ключі від будинку, всі речі, які в ньому знаходяться, що не заперечується відповідачем ОСОБА_2 . Окрім того, ОСОБА_1 з часу укладення правочину - 02.03.2011 року і по сьогоднішній день продовжує проживати у спірному будинку, наміру залишати постійне місце проживання не мала. До цього часу покупцем будинку ОСОБА_2 не пред`явлено вимогу до продавця ОСОБА_1 щодо передачі предмету договору (житлового будинку).

Як свідчить довідка, видана виконкомом Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області від 28.01.2019 року, ОСОБА_1 проживає одна по АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Окрім того, не підтвердженим є і факт передачі покупцем ОСОБА_2 продавцю ОСОБА_1 коштів за придбаний житловий будинок, так як і отримання ОСОБА_1 цих коштів. Як стверджує позивач оговорених в договорі коштів в розмірі 5000 гривень вона не отримувала. ОСОБА_2 стверджує про передачу ОСОБА_1 вказаних коштів, однак, на підтвердження факту прийому - передачі сторонами не надано належних, допустимих та достатніх доказів.

В провадженні Чернівецького районного суду Вінницької області перебувала цивільна справа №150/238/17 (провадження по справі №2/150/125/17) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_11 та ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

Так, у квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_12 та ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування. Даний позов обґрунтований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_7 . Після його смерті залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки кадастровий номер 050020025, площею 2,5979 га на території Гонтівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області. Позивач як спадкоємець майна померлого батька за законом спадщину прийняла та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Оформивши право власності на земельну ділянку, позивач вирішила оформити свої спадкові права на житловий будинок, проте з`ясувалося, що дружина спадкодавця вказаний житловий будинок продала відповідачу ОСОБА_2 . За таких обставин позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права на житловий будинок, частка в якому на праві спільної сумісної власності подружжя належала її померлому батьку. Тому, позивач просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 від 02.03.2011, укладений між ОСОБА_12 та ОСОБА_2 посвідчений Чернівецьким районним нотаріальним округом Вінницької області та застосувати до сторін договору купівлі-продажу від 02.03.2011 реституцію - повернути сторони до початкового стану; визначити та виділити 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , що належала батьку позивача ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частину спірного житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0060, площею 0,25 га - несільськогосподарські угіддя, багаторічні насадження, рілля - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) біля житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :01:002:0061, площею 0,2514 га - рілля для ведення особистого селянського господарства біля житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 19.08.2017 року (повний текст якого складено 23.08.2017 року (справа № 150/238/117 (провадження по справі №2/150/125/17) в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_11 та ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку спадкування, - відмовлено.

Згідно рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11.12.2017 року (справа № 150/238/17 (провадження № 22-ц/772/2597/2017) рішення Чернівецького районного суду від 19.08.2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом та визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на частину будинку в порядку спадкування за законом та визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7 за законом право власності на 1/4 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , а також визнано в цій частині частково недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 від 02.03.2011, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Суперсон О.П. В іншій частині рішення залишити без змін (а.с. 94-97).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.05.2020 року (справа № 150/238/17 (провадження № 61-2800св18) Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 11 грудня 2017 року залишено без змін (а.с. 121-126). При цьому касаційною інстанцією у своїй постанові зазначається про те, що установивши, що спірний будинок належав ОСОБА_7 та ОСОБА_1 як подружжю на праві спільної сумісної власності, після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належну йому 1/2 частини спірного будинку, яку прийняли спадкоємці першої черги: позивач (дочка спадкодавця) (тобто ОСОБА_3 ) та ОСОБА_1 (дружина спадкодавця), апеляційний суд дійшов правильного висновку про визнання за позивачем права власності на 1/4 частини спірного будинку у порядку спадкування за законом після ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Окрім того, Верховним Судом зазначається, що визнаючи недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у 1/4 частини спірного будинку, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що ОСОБА_1 , незважаючи на те, що фактично була власником 3/4 частини спірного будинку, незаконно продала його, порушивши право позивача на 1/4 частини житлового будинку. Перевіряючи доводи касаційної скарги про те, що позивач мала звернутися до суду з віндикаційним позовом на підставі статей 387,388 ЦК України, а не з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу, колегія суддів виходила із такого. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, які допомагають поновити (визнати) порушені (оспорювані) права та вплинути на правопорушника. Порушене цивільне прави чи цивільний інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. В постанові від 13.05.2020 року Верховним Судом зазначається, що суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що порушене право позивача на 1/4 частини спірного будинку, яка не виділена у натурі, підлягає захисту саме шляхом визнання недійсним оспорюваного договору у цій частині.

Як свідчать оглянуті в судовому засіданні матеріали цивільної справи №150/738/17 (провадження по справі №2-о/150/1/18) за заявою ОСОБА_9 , ОСОБА_9 , заінтересована особа: орган опіки і піклування Гонтівської сільської ради про визнання особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна, ОСОБА_9 та ОСОБА_9 звернулися до суду із заявою про визнання ОСОБА_1 недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна, заінтересована особа орган опіки і піклування Гонтівської сільської ради. Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є рідною тіткою заявників. В січні 2017 року стан тітки значно погіршився: вона не усвідомлює наслідків своєї поведінки, не може адекватно орієнтуватися в простих життєвих ситуаціях, постійно бачить видіння, з нею часто трапляються раптові приступи невмотивованої агресії, вона постійно розмовляє сама з собою, періодично не впізнає близьких людей, звинувачує родичів, що її хочуть вбити, отруїти, задушити, постійно стверджує, що її обкрадають. У зв`язку із цим до ОСОБА_1 неодноразово викликалась екстрена швидка медична допомога. За таких обставин, як стверджують заявники, ОСОБА_1 внаслідок погіршення стану здоров`я не здатна усвідомлювати значення своїй дій та керувати ними, тому потребує стороннього догляду та допомоги.

Оглянутими матеріалами справи встановлено, що суду було надано копію карти виїзду швидкої допомоги №916 А від 27.04.2017, відповідно до записів якої слідує, що попередній діагноз ОСОБА_1 - гостра реакція на стрес, розлади психіки та поведінки (а.с. 21 справи №150/738/17). А тому ухвалою суду від 14.12.2017 року було призначено у справі судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено ряд питань (а.с. 24-25 оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №150/738/17).

Як слідує із наданого суду висновку судово-психіатричного експерта №43 від 08.02.2018 стосовно ОСОБА_1 (а.с. 40-42 справи №150/738/17), остання потребує тривалого спостереження в умовах психіатричного стаціонару з наступним проведенням стаціонарної судово-психіатричної експертизи. Однак, недієздатною не являється.

Згідно рішення Чернівецького районного суду Вінницької області від 13.04.2018 року (повний текст якого складеного 18.04.2018 року) по справі №150/738/17 (провадження по справі №2-о/150/1/18) в задоволенні заяви ОСОБА_9 , ОСОБА_9 , заінтересована особа: орган опіки і піклування Гонтівської сільської ради про визнання особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна - відмовити. Рішення сторонами по справі не оскаржувалось та набрало законної сили 15.05.2018 року.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недотримання цієї вимоги в момент вчинення правочину за змістом ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для його недійсності.

Вказана вимога до правочину містить дві складові: по перше - відповідність волевиявлення внутрішній волі учасника правочину, по - друге, відсутність дефекту волі такого учасника, коли його воля зазнала протиправного впливу внаслідок обману, насильства, погрози, важких обставин або булла спотворена внаслідок зловмисної домовленості представника суб`єкта з іншою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом п.20 Постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Вчинення правочину під впливом обману зумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, посилаючись на хибне уявлення про обставини, які мають істотне значення.

Способи введення в оману відображені у п. 3.10 Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», відповідно до якого під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв`язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі).

Однією з підстав для визнання судом правочину (договору) недійсним є вчинення його під впливом помилки щодо істотних обставини договору. Законодавством визначено, що істотними є помилки щодо: природи правочину (Коли особа вважає, що вона уклала зовсім інший договір ніж реально укладений. Наприклад, укладаючи договір дарування, особа вважає, що вона укладає договір довічного утримання); прав та обов`язків сторін (особа, укладаючи договір, має зовсім інше уявлення щодо обсягу її прав та обов`язків, які реально випливають з укладеного договору). Особа, яка просить визнати правочин недійсним, зобов`язана в судовому порядку довести, що вона дійсно помилялася щодо обставин договору і що зазначена помилка має для неї істотне значення, тобто маючи правильне уявлення щодо обставин договору, вона за жодних обставин не уклала б вказаного договору.

Особа, яка просить визнати правочин недійсним, зобов`язана в судовому порядку довести, що вона дійсно помилялася щодо обставин договору і що зазначена помилка має для неї істотне значення, тобто маючи правильне уявлення щодо обставин договору, вона за жодних обставин не уклала б вказаного договору.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст.229 ЦК).

Пленум ВС в п.19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У Постанові Верховного Суду України від 16.03.2016 року №6-93цс16 у справі про визнання договору недійсним та повернення сторін договору до первісного стану зазначається, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та стст.203 і 717 ЦК у сукупності вважаються правильно застосованими.

Обманні дії можуть вчинятися в активній форм або ж полягати у бездіяльності (умисне замовчування про факти, які можуть перешкоджати вчиненню правочину).

Під час підписання договору купівлі - продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , остання бажала стати власником житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , при тому замовчувала той факт, що утримувати ОСОБА_1 не має наміру, як бажала цього самі ОСОБА_1 під час підписання договору.

Отже, суд приходить до висновку про те, що якби ОСОБА_1 під час підписання договору купівлі - продажу володіла інформацією, що ОСОБА_2 не має наміру її утримувати, це стало б перешкодою укладення даного договору, про що неодноразово повідомляла ОСОБА_1 в судовому засіданні.

ОСОБА_4 в судовому засіданні доведено, що у її довірителя ОСОБА_1 поганий слух, у неї незадовільний стан здоров`я, крім спірного будинку, розташованого по АДРЕСА_1 у неї немає іншого житла, ОСОБА_1 хотіла, щоб її доглядали, тому була переконана, що укладає договір довічного утримання, а не договір купівлі - продажу.

Допитана в якості свідка ОСОБА_1 пояснила, що думала, що ОСОБА_2 разом зі свої чоловіком будуть утримувати її до смерті, кошти за будинок відповідач їй не давала. Зауважила, що іншого житла у неї немає, з часу підписання договору і по сьогоднішній день проживає у спірному житловому будинку, користується майном.

Як зазначає в судовому засіданні ОСОБА_1 через втрату слуху вона абсолютно нічого не чула, що говорив нотаріус.

Як зазначено у висновку судово - психіатричного експерта від 08.02.2018 року за №43, який міститься в матеріалах оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №150/738/17 (провадження по справі №2-о/150/1/18) під час проведення огляду ОСОБА_1 психічний стан: контакт з експертом утруднений через зниження гостроти слуху.

Із пояснень свідка ОСОБА_13 - односельчанки сторін по справі, вбачається, що будучи соціальним працівником територіального центру, обслуговувала ОСОБА_1 . У 2011 році, прийшовши до ОСОБА_1 , побачила ОСОБА_2 , яка тримала документи в руках. Раніше ОСОБА_1 скаржилась, що її не доглядають, а лише племінник (чоловік відповідача по справі) ОСОБА_14 доглядає, тому хоче переписати будинок на нього, щоб доглядав її.

Із пояснень свідка ОСОБА_15 - колишньої дружини ОСОБА_16 (рідного брата відповідача по справі ОСОБА_2 ) вбачається, що коли вона разом із чоловіком була у ОСОБА_1 , остання сказала, що хоче віддати належний їй будинок своєму племіннику ОСОБА_14 (тобто, чоловіку відповідача по справі), щоб доглянув її.

Слід відмежовувати обман як підставу для визнання правочину недійсним від помилки, що має істотне значення, оскільки, обман - це завжди результат умисних дій (бездіяльності) однієї зі сторін. У свою чергу, помилка є наслідком неправильного уявлення про обставини правочину, які мають істотне значення.

Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (ст.229 ЦК України)., тобто, природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Такий висновок обумовлюється відсиланням законодавця до положень ч.1 ст.229 ЦК України. У цьому зв`язку сумнівний вигляд має позиція, висловлена в науково - практичній літературі, що можливість визнати недійним правочин, вчинений під впливом обману, існує щодо обставин, які знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Обман, як правило , виражається: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, що утримується від дій, які він повинен був зробити (умисне умовчання про обставин, що мають істотне значення, тощо). Обман може відбуватися через приховування чи замовчування певних даних або їхнє перекручення, чи за відсутності адекватного реагування на неправильне сприйняття особою обставин щодо правочину. Однак у будь - якому разі обман повинен стосуватися обставин, які мають істотне значення. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, доводиться позивачем , як стороно, яка діяла під впливом обману. Отже, їй необхідно довести по - перше, факти (обставини), що не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по - друге, що їхня наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликаня умисними діями другої сторони правочину.

Проаналізувавши в сукупності всі обставини справи, суд приходить до висновку про вчинення договору купівлі - продажу житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, під впливом помилки, про що свідчить наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. До таких обставин суд відносить вік позивача (81 рік на момент вчинення правочину), її стан здоров`я (поганий слух, вікові хвороби - ІХС атеросклеротичний міокардіосклероз, гіпертонічна хвороба другого ступеню, склероз судин головного мозку, деформуючий остеоартроз колінних суглобів, хронічний попереково - крижовий радикуліт, що стверджується довідкою, виданою Гонтівською амбулаторією загальної практики сімейної медицини від 18.01.2029 року, а.с. 6) та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі - продажу продавцем ОСОБА_1 покупцю ОСОБА_2 та продовження позивачем проживати в спірному житловому будинку після укладення договору купівлі - продажу.

Суд при цьому звертає увагу на те, що помилка не є наслідком власного недбальства ОСОБА_1 чи то незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін. Дана помилка стосується природи правочину, прав та обов`язків сторін. ОСОБА_1 , укладаючи договір, мала зовсім інше уявлення щодо обсягу її прав та обов`язків, які реально випливають з укладеного договору купівлі - продажу. В судовому порядку знайшов підтвердження той факт, що ОСОБА_1 дійсно помилялася щодо обставин договору і що зазначена помилка має для неї істотне значення, тобто, маючи правильне уявлення щодо обставин договору, вона за жодних обставин не уклала б вказаного договору, що підтверджено як самою позивачем, так і її представником - адвокатом Совгирою Л.В., оскільки, підписуючи вказаний договір ОСОБА_1 була переконана, що це є договором довічного утримання.

Відповідно до ч.1, 3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України).

Вiдповiдно до глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з пiдстав, визначених законом. У разі визнання недійсним правочину може бути визнано недійсним i правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Частиною 3 статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом ооби, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним.

Частиною 1 статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша, третя статті 10ЦПК України у редакції, чинній на час подання позову та розгляду справи в судах).

Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме ст. 13 Конвенції, передбачено: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження». У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту. Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява №38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно ч.3 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно ч.1, ч.2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним.

Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92).

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.1 ст.328 ЦК України).

Статтею 1 Конвенції про захист прав людини та основоположник свобод закріплено, що кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства i на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь - якi дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Пунктом 3 частини 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Захист цивільних прав - це дії з попередження, припинення порушення прав або відновлення порушених прав громадян і організацій. Будь-яка особа має право на захист свого права та інтересу, що не суперечить принципам цивільного законодавства, вимогам справедливості, сумлінності, розумності.

Спосіб захисту суб`єктивних цивільних прав - це закріплені законом матеріально-правові засоби примусового характеру, за допомогою яких провадиться відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника.

Захист суб`єктивних цивільних прав та інтересів здійснюється в передбаченому законом порядку, тобто за допомогою застосування належної форми, засобів і способів захисту.

Частиною 2 статті 16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Проаналізувавши всі обставини справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем вірно обрано спосіб захисту порушеного права, зокрема, шляхом визнання недійсним договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо визнання недійсним договору купівлі - продажу домоволодіння з господарськими прибудовами по АДРЕСА_1 .

На підставі вище наведеного, суд з метою захисту майнових прав ОСОБА_1 прийшов до висновку про задоволення її позовних вимог.

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

На підставі ст.41 Конституції України, ст. 16, ст.328 ЦК України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини i основоположних свобод, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини i основоположних свобод, керуючись ст., ст.10, 11, 81, 89, 141, 259, 263 - 265, 274, 279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задоволити повністю.

Визнати недійсним договір купівлі - продажу домоволодіння з господарськими прибудовами по АДРЕСА_1 , укладений 02 березня 2011 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, в частині 3/4 даного домоволодіння або 75% та застосувати двохсторонню реституцію, повернувши сторони договору в початковий стан.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 768 (сімсот шістдесяти восьми) гривень 40 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, тобто, у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення складено відповідно до вимог ч.6 ст.259 ЦПК України 23.10.2020.

Суддя: Л.П. Цимбалюк