справа № 2-50/2008
провадження №6/489/469/20
УХВАЛА

28 грудня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Долгорученко Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Миколаєва заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України

встановив:

ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Долгова А.Г., звернувся до суду із заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

В обґрунтування вимог вказано, що ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.05.2009, в межах цивільної справи № 2-50/2008, було обмежено право виїзду ОСОБА_1 за межі України.

Про існування даного обмеження заявнику до теперішнього часу відомо не було. На теперішній час відсутні будь-які виконавчі провадження щодо заявника, як боржника, а тому обмежувальні заходи є недоцільними та порушують його конституційні права. Посилаючись на наведені обставини, заявник просить скасувати встановлене відносно ОСОБА_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.

Згідно ухвали судді Ленінського районного суду міста Миколаєва справу прийнято до розгляду та зупинено провадження по справі до відновлення втраченого судового провадження.

Згідно ухвали суду від 24.12.2020 судове провадження відновлено, провадження по справі поновлено та справу призначено до судового розгляду.

У судове засідання, призначене на 28.12.2020, сторони по справі не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, що не є перешкодою для розгляду заяви.

Від представника заявника надійшла заява про можливість розгляду заяви у його відсутність.

Згідно частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Виходячи з вимог частин п`ятої, дев`ятої статті 268ЦПК України датою ухвалення рішення (ухвали) є дата його (її) складання.

Суд, дослідивши матеріали справи та матеріали відновленої цивільної справи, дійшов наступного.

07.04.2008 Ленінським районним судом міста Миколаєва, з урахуванням описки виплавленої ухвалою суду від 27.12.2010, прийнято рішення по цивільній справі № 2-50/2008 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку на користь Кредитної спілки «Істок» заборгованості за кредитом 1457,50 грн., неустойку - 1457,50 грн. заборгованість за несплаченими відсотками 112,50 грн., штраф 150,00 грн., всього 3177,50 грн. та вирішено питання по судовим витратам.

Згідно ухвали Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22.05.2009 подання Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції задоволено та накладено тимчасове обмеження відносно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання за рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 07.04.2008.

Згідно відповіді начальника Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за даними Автоматизованої системи виконавчого провадження станом на 18.12.2020 на виконанні відсутні та не перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-50, виданого 15.05.2008 Ленінським районним судом міста Миколаєва про стягнення кошті з ОСОБА_1 на користь Кредитної спілки «Істок».

Стаття 3 Закону України «Про державну виконавчу службу»передбачає, що виконання рішень, перелік яких встановлюється законом про виконавче провадження, покладається на державних виконавців відповідних відділів державної виконавчої служби.

Відповідно достатті 1 Закону України «Про виконавче провадження»виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначеніКонституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗакону, а також рішеннями, які відповідно до цьогоЗаконупідлягають примусовому виконанню.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України регламентуєтьсястаттею 441 ЦПК України.

Закон України «Пропорядок виїздуз Україниі в`їздув Українугромадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України, в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.

Згідно ізстаттею 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України»громадянину України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта у випадках, якщо діють неврегульовані аліменти, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань, або розв`язання спору за погодженням сторін у передбаченому законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України.

Статтею 6 даного Закону встановлено вичерпний перелік підстав для тимчасових обмежень у праві виїзду громадян України за кордон, зокрема, коли громадянин України ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов`язань.

Протоколом № 4 доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, який ратифікованоЗаконом України N 475/97-ВР від 17.07.1997, у статті 2 передбачено, що кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Примусове виконання рішень судів в Україні покладається на державну виконавчу службу (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюютьсяЗаконом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені уЗаконі України «Про виконавче провадження» .

За змістом пункту 19 частини третьої статті 18 вказаногоЗаконудержавний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Відповідно до частини п`ятої статті 441 ЦПК Українисуд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

У справі «Гочев проти Болгарії» Європейський суд з прав людини підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, які обмежують свободу пересування особи.

Так, у відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку з неоплаченими боргами, Європейський суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише остільки, оскільки сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів (див. рішення Європейського суду з прав людини від 13.11.2003 у за справою «Напияло проти Хорватії» (Napijalo v. Croatia), скарга № 66485/01, §§ 78 - 82).

Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу (див. рішення Європейського суду з прав людини за справою «Луордо проти Італії» (Luordo v. Italy), скарга № 32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення за справою «Фельдеш та ФельдешнеХайлік проти Угорщини» (FoldesandFoldesneHajlik v. Hungary), скарга № 41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).

Надалі у пункті 50 вказаного рішення Європейський суд з прав людини підкреслив, що у будь-якому випадку влада країни зобов`язана забезпечити те, що порушення права особи залишати його або її країну було від самого початку і протягом всієї тривалості - виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Влада не може продовжувати на довготривалі строки заходи, що обмежують свободу пересування особи без регулярної перевірки їх обґрунтованості (див. згадуване вище рішення Європейського суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 124 і згадуване вище рішення за справою «Фельдеш и ФельдешнеХайлік проти Угорщини», § 35). Така перевірка має, як правило, проводитися судами принаймні, в останній інстанції, оскільки вони забезпечують найкращі гарантії незалежності, неупередженості й законності процедури (див. рішення Європейського суду від 25.01.2007 за справою «Сіссаніс проти Румунії», скарга № 23468/02, § 70).

Охоплення судової перевірки має дозволити суду взяти до уваги всі фактори, що відносяться до справи, включаючи ті, що стосуються співмірності обмежувального заходу (див. з необхідним змінами рішення Європейського суду від 23.06.1981 за справою «ЛеКонт, Ван Лейвен і Де Мейере проти Бельгії» (LeCompte, VanLeuvenandDeMeyere v. Belgium), Series A, № 43, § 60)...».

Тобто, застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.

Передбачені законом юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон можуть бути установлені судом не за наявність факту невиконання зобов`язання, установленого рішенням суду, а за ухилення від його виконання.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що скасування застосованих судом обмежень може мати місце у разі, якщо відпали підстави для застосування таких заходів, зокрема, досягнення переслідуваної мети гарантування повернення боргу, або виявлено обставини, які спростовували б критерій співмірності цілі втручання застосованим обмежувальним заходам, або інші обставини, які дають підстави для висновку про наявність таких факторів, що порушують справедливий баланс між правами людини та публічним інтересом, хоча при застосуванні таких заходів існувала обґрунтована виправданість втручання в здійснення особою права на свободу пересування.

Згідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказами.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Враховуючи наведене вище та те, що тимчасове обмеження у виїзді за межі України ОСОБА_1 було застосовано судом за доданням державного виконавця через невиконанням рішення суду, але на теперішній час будь-які виконавчі провадження відносно вказаного боржника відсутні та з моменту встановлення тимчасового обмеження пройшло більше одинадцять років, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 , оскільки подальше збереження тимчасового обмеження за відсутності відкритого виконавчого провадження та відповідно не підтвердження ухилення останнього від виконання рішення суду, порушує право останньогоу праві виїзду за кордон.

Керуючись статтями 260, 441 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України задовольнити.

Скасувати тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України, що було вжите ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва 22.05.2009 до виконання рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва по справі 2-50/2008 від 07.04.2008 про стягнення з нього на користь Кредитної спілки «Істок» кредитної заборгованості.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення або з дня складання повного тексту ухвали. Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому повної ухвали суду.

Повний текст судового рішення складено 28.12.2020.

Суддя І.В.Коваленко