Ухвала

29 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 760/16656/19

провадження № 61-18643ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув касаційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року, додаткове рішення цього ж суду від 27 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» про розірвання договору та повернення грошових коштів за товар,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 ), Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» (далі - ТОВ «АЛЛО»), в якому просив суд розірвати договір купівлі - продажу мобільного телефона термінал «Apple iPhone SE 32 GB Spase Gray», від 17 січня 2019 року № 4, стягнути солідарно з TOB «АЛЛО» та ФОП ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 7 999 грн та стягнути солідарно з відповідачів неустойку за прострочення виконання зобов`язання про безоплатну заміну гарантійного виробу та невиконання вимоги про надання на час ремонту іншого телефона в розмірі 1 599,80 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 17 січня 2019 року у магазині електронної техніки «АЛЛО», який знаходиться в (ТРК «Лавина) на вулиці Берковецька, 6-д у м. Києві, ним придбано у ФОП ОСОБА_1 мобільний телефон - термінал «Apple iPhone SE 32 GB Spacele Gray», «IMEI НОМЕР_1 », за ціною 7 999 грн, що підтверджується чеком від 17 січня 2019 року № 4 та чеком з термінала. Разом з тим, виявивши недоліки функціональності придбаного товару, 13 квітня 2019 року він звернувся до магазину «АЛЛО», де його телефон було прийнято за гарантією для ремонту. У цей же день ним подано заяву до ТОВ «АЛЛО» щодо видачі телефона аналогічної марки на час проведення гарантійного ремонту, однак оскільки його вимога задоволена не була, 13 квітня 2019 року він звернувся до ТОВ «АЛЛО» із заявою про виплату неустойки у розмірі одного відсотка за весь час ремонту, яка також задоволена не була.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року позов задоволено частково. Розірвано договір купівлі - продажу. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти, сплачені за договором купівлі-продажу, у розмірі 7 999 грн. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 неустойку за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 1 599,80 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що придбаний позивачем товар містив істотні недоліки, проте ФОП ОСОБА_1 не задовольнив його вимоги, як споживача, чим порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживача».

У березні 2020 року ТОВ «АЛЛО» звернулося до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення про стягнення 5 000 грн витрат на правничу допомогу.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 31 березня 2020 року (з урахуванням ухвали від 31 березня 2020 року про виправлення описки) відмовлено в ухваленні додаткового рішення.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року апеляційні скарги ФОП ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 лютого 2020 року - без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 березня 2020 року про відмову в прийнятті додаткового рішення залишено без змін.

У грудні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ФОП ОСОБА_1 , в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства); справи про розірвання шлюбу; справи про захист прав споживачів, ціна позову яких не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом спору у цій справі є вимоги про захист прав споживачів з ціною позову у 9 598,80 грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує двохсот п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн*100=210 200 грн).

Отже, відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України справа є малозначною.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Заявник посилається на те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має для нього виняткове значення та становить суспільний інтерес.

Проте наведені заявником обставин, з посиланням на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Заявник наводить окремі приклади судових рішень та робить узагальнюючий висновок, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, проте не мотивує в чому саме полягає фундаментальність такого значення.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Непогодження заявника з оскаржуваними судовими рішеннями в цілому, за відсутності інших обставин, також не має розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, чи становить суспільний інтерес, оскільки це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Отже, наведене заявником обґрунтування не дає підставдля висновку про те, що справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, і що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

З урахуванням наведеного, оскільки ФОП ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись частинами шостою, дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 10 лютого 2020 року, додаткове рішення цього ж суду від 27 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «АЛЛО» про розірвання договору та повернення грошових коштів за товар відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний