ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 640/8988/14-ц Головуючий суддя І інстанції Попрас В. О.
Провадження № 22-ц/818/5969/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із договорів позики, кредиту, банківського вкладу
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря судового засідання Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2020 року, постановлену у складі судді Попраса В.О., по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 по цивільній справі № 640/8988/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними та звернення стягнення на предмет іпотеки, частково задоволенні позовні вимоги ОСОБА_2

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу житлового будинку від 28 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О. А. за реєстровим № 2741.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_5 , від імені якої діяв її представник ОСОБА_8 , та ОСОБА_6 договір купівлі-продажу житлового будинку від 01 червня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим О. М, за реєстровим № 117.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу житлового будинку від 22 серпня 2013 року, посвідчений ПН ХМНО Євдокименком Е. К. за реєстровим № 940.

В рахунок задоволення вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 за договором позики від 05 травня 2008 року в редакції відповідно до додаткового договору № 4 від 30 жовтня 2009 року згідно з рішенням Київського районного суду м. Харкова від 29 липня 2013 року на загальну суму 3 161 068 грн 65 коп., що складається з: неповернутої частини боргу в сумі 1 374 796 грн 00 коп.; процентів за користування позикою в сумі 551 959 грн 05 коп.; трьох процентів річних від простроченої поверненням позики в сумі 125 313 грн 60 коп.; неустойки у розмірі 1 109 000 грн 00 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 180,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв.м., на якій розташовані вказаний житловий будинок літ. С-2, огорожа № 1, 2 шляхом застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю ОСОБА_2 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі-покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, але не нижче, ніж за визначеною згідно звіту ТОВ «Харківська інвестиційна агенція нерухомості» від 09 лютого 2016 року за реєстраційним № 909697_09022016_2 ціною на рівні 2 000 200 (два мільйони двісті тисяч) гривень 00 копійок.

Передано предмет іпотеки житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 , загальною площею 180,4 кв.м., житловою площею 106,7 кв.м., який знаходиться на земельній ділянці площею 732 кв.м., на якій розташовані вказаний житловий будинок літ. С-2, огорожа № 1, 2 в управління позивача ОСОБА_2 на період до його реалізації за визначеною ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 за нововиявленими обставинами, в якій зазначила, що вказаним рішенням суду визнані недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1 , за якими останнім покупцем була ОСОБА_1 . Договори купівлі-продажу житлового будинку були визнані недійсними, оскільки будинок АДРЕСА_1 був предметом іпотеки за майновим спором між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , а тому суд вважав, що майно, яке є іпотечним, не може бути відчужено за договорами купівлі-продажу. Проте, у справі відсутні матеріали по іпотечному договору. Згідно з Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек №18416624 від 05.05.2008 ОСОБА_3 передавав будинок АДРЕСА_1 в іпотеку. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі № 2018/2-457/11 зобов`язано нотаріуса зняти заборону, яка була накладена 05.05.2008 та виключити запис з державного реєстру іпотек. Саме на нього посилається Верховний Cуд у своїй постанові від 18.06.2020 у справі № 640/19833/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_1 про відновлення заборони відчуження та запису про обтяження майна іпотекою. ОСОБА_1 вважає, що на час укладення договорів купівлі-продажу іпотеки не існувало, оскільки вона була скасована рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012, на підставі якого з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виключено запис про обтяження спірного домоволодіння. Тому ОСОБА_1 вважає правомірним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений 22.08.2013 між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який рішенням суду скасований помилково. На думку ОСОБА_1 з дати ухвалення постанови Верховного Суду від 18.06.2020 рішення суду повинно бути скасовано, як необґрунтоване, тому посилаючись на вимоги п. 3 ч. 2 ст.423 ЦПК України, просила скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 .

Позивач ОСОБА_2 подав відзив на заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 у зв`язку з нововиявленими обставинами, в якому зазначив, що ОСОБА_1 не визначила обставину, яку вона вважає нововиявленою у справі № 640/8988/14-ц. У заяві містяться посилання на постанову Верховного Суду від 18.06.2020 у іншій справі № 640/19833/16-ц та низку інших судових рішень. Правовою підставою для перегляду рішення районного суду заявник вказує п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду, але вказаною постановою Верховного Суду від 18.06.2020 жодного судового рішення не скасовано, а залишено без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій, винесені у 2017 році та 2018 році, а тому ці судові рішення не могли стати підставою для ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016, оскільки винесені пізніше.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу обґрунтовано тим, що житловий будинок на момент укладення спірних договорів перебував в іпотеці у ОСОБА_2 , а відчуження предмету іпотеки без згоди іпотекодержателя є незаконним. На думку ОСОБА_2 заявник ОСОБА_1 намагається створити враження, ніби судові рішення скасували обтяження цього житлового будинку у вигляді іпотеки, що не відповідає дійсності. В заяві ОСОБА_9 зазначається, що нібито рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі № 2018/2-457/11 зобов`язано нотаріуса зняти заборону, яка була накладена 05.05.2008 та виключити запис з державного реєстру іпотек та це рішення суду є чинним.

Проте, вищезазначеним заочним рішенням у справі № 2018/2-4751/11 визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між ОСОБА_10 та ОСОБА_3 16.12.2007, а також визнано право власності ОСОБА_11 на будинок. Про зобов`язання нотаріуса зняти обтяження вказаного будинку у вигляді іпотеки судом рішення не приймалося.

До того ж, вказане заочне рішення скасоване рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013, про що зазначається в рішенні Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 і в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду у справі № 640/19833/16-ц від 18.06.2020.

Прийняття і скасування рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі № 2018/2-457/11 не є нововиявленою обставиною взагалі і для справи № 640/8988/14-ц, зокрема, а скасоване судове рішення взагалі не може підтверджувати або спростовувати будь-які обставини у справі.

Приватним нотаріусом Міссіяж О. А. дійсно було виключено запис про обтяження спірного житлового будинку та знято з нього заборону відчуження на підставі скасованого пізніше заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі № 2018/2-4751/11. За таких умов у разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, виключеного на підставі рішення суду, яке скасовано, оскільки відпала підстава виключення такого запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Отже, суд касаційної інстанції підтвердив дійсність іпотеки житлового будинку АДРЕСА_1 - іпотека є дійсною з 05.05.2008, тобто з моменту внесення первинного запису про неї в Державний реєстр іпотек, тому твердження ОСОБА_1 про те, що на час укладення спірних договорів іпотеки не існувало є необґрунтованим.

ОСОБА_1 посилається на рішення районного, апеляційного та касаційного судів у справі № 640/19833/16-ц про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про відновлення і реєстрацію заборони відчуження житлового будинку АДРЕСА_1 . Але судові рішення у даній справі виносилися у 2017, 2018 та 2020 роках, тобто вже після ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 та жодних нових обставин для справи № 640/8988/14-ц у вказаних судових рішеннях не встановлено.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2016 року у цивільній справі № 640/8988/14-ц.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В обґрунтування скарги зазначено, що судовими рішеннями у справі № 640/19833/16-ц було встановлено, що на час укладення договорів купівлі-продажу іпотеки не існувало, вона була правомірно та законно скасована рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17 лютого 2012 року, на підставі якого з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна виключено запис про обтяження спірного домоволодіння. Отже правомірним є договір купівлі продажу будинку АДРЕСА_1 , укладений між нею, ОСОБА_1 , та ОСОБА_6 від 22 серпня 2013 року, посвідчений ПН ХМНО Євдокименко Е.К., скасований оскаржуваним рішенням помилково, а відтепер, з дати прийняття Постанови Верховного суду від 18 червня 2020 року рішення суду повинно бути скасовано, як не обґрунтоване та ухвалено без достатніх доказів та доказів, які спростовані вищими судовими інстанціями.

Послалась на те, що відповідно до правових позицій, висловлених Верховним судом України в Постанові від 24.12.2014 у справі № 6-201цс14, установивши, що рішенням суду договір іпотеки було визнано недійсним і на його підставі запис про обтяження майна іпотекою виключено з Реєстру, суд касаційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 23 Закону, оскільки під час переходу права власності на спірну квартиру до заявника вона предметом іпотеки не була. Таким чином, іпотека є припиненою, ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_1 придбали будинок не обтяжений іпотекою.

Вказала, що не згодна зі стягненням з неї витрат на правничу допомогу, оскільки ОСОБА_2 як юрист за фахом не потребує правничої допомоги, оскільки він самостійно складає відповідні документи, а його представник у судовому засіданні участі не приймав, оригінали доказів з цього приводу відсутні у матеріалах справи.

Учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду оскарженого судового рішення відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

ОСОБА_1 16.12.2020 звернулась на адресу суду із заявою про відкладення розгляду справи, яка аргументована тим, що вона нещодавно контактувала з людиною, яка пішла на самоізоляцію, та вона має незадовільне самопочуття, їй необхідний час для встановлення свого діагнозу.

Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для задоволення такої заяви, оскільки ОСОБА_1 не надала суду відповідних доказів наявності у її оточенні людини, хворої на коронавірус та медичних підстав перебувати на самоізоляції.

Колегія суддів, вислухала доповідь судді-доповідача, за відсутності усіх учасників судового засідання, належним чином повідомлених про розгляд справи, що не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності згідно положень ст. 372 ЦПК України, перевірила законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що в якості нововиявленої обставини та підстави для перегляду рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 заявник ОСОБА_1 , посилаючись на п. 3 ч. 2 ст. 423 ЦПК України, вказує скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Такі нововиявлені обставини на думку ОСОБА_1 встановлені постановою Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 640/19833/16-ц за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_3 , приватного нотаріуса МНО Міссіяж О.А., третя особа: ОСОБА_1 про відновлення заборони відчуження та запису про обтяження майна іпотекою та інші судові рішення по цій же справі, якими відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 у справі № 640/8988/14-ц про визнання недійсними договорів купівлі-продажу ухвалено, враховуючи вимоги ст. ст. 9, 12, 23 Закону України «Про іпотеку» в сукупності із нормами ст. ст.203, 215, 586, 592 ЦК України.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 задоволений позов ОСОБА_4 Визнано дійсним укладений 16.12.2007 між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, розташований в АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_4 право власності на вказаний будинок.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 задоволено апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 , заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 скасовано, в задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок відмовлено.

Скасовуючи заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4 , суд апеляційної інстанції виходив з того, що з 05.05.2008 житловий будинок АДРЕСА_1 , які ОСОБА_3 передав в іпотеку позивачу, знаходиться під забороною відчуження, в зв`язку з чим у червні 2012 року ОСОБА_4 звертався в Київський районний суд м. Харкова з позовом про звільнення майна з-під обтяжень, за яким ухвалою від 27.06.2012 було відкрито провадження. Як було встановлено апеляційним судом Харківської області та зазначено в рішенні від 14.08.2013 спірний житловий будинок з 05.05.2008 знаходиться під забороною відчуження, тому ОСОБА_3 не мав права і можливості укласти та нотаріально посвідчити із ОСОБА_4 договір купівлі-продажу цього майна.

У вищезазначеному рішенні суду апеляційної інстанції зазначається, що відчуження спірного житлового будинку, який є предметом іпотеки, без згоди і дозволу на це іпотекодержателя ОСОБА_2 є порушенням і обмеженням майнових прав останнього та порушенням норм закону (ст. 9 Закону України «Про іпотеку»).

28.12.2012 ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу житлового будинку продав ОСОБА_5 житловий будинок АДРЕСА_1 , який був переданий ОСОБА_2 в іпотеку.

Згідно з умовою п. 1.2 вказаного договору ОСОБА_4 володіє вказаним будинком на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012, яке в подальшому рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013 було скасовано.

Згідно з умовою п. 4.2 вказаного договору продавець ОСОБА_4 стверджував, що вказаний житловий будинок під забороною (арештом) та під заставою не перебуває, не є предметом договору іпотеки і щодо нього не ведуться судові спори.

Таким чином, наведені твердження ОСОБА_4 в договорі відчуження житлового будинку, що є предметом іпотеки, були для нього завідомо неправдиві, оскільки, як встановлено в рішенні апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013, ще у червні 2012 року, тобто до укладення вказаного договору, він звертався в Київський районний суд м. Харкова з позовом про звільнення майна з-під обтяжень, за яким ухвалою суду від 27.06.2012 було відкрито провадження тобто ще до укладення в грудні 2012 року договору купівлі-продажу спірного житлового будинку ОСОБА_4 був обізнаний, що цей будинок обтяжений іпотекою, знаходиться під забороною відчуження і щодо нього ведуться судові спори.

Відчуження спірного домоволодіння, яке є предметом іпотеки, без згоди і дозволу на це іпотекодержателя ОСОБА_2 є порушенням і обмеженням його майнових прав та порушенням норм закону.

Правочин щодо відчуження іпотекодавцем переданого іпотеку майна або його передачі в наступну іпотеку, спільну діяльність, лізинг, оренду, користування без згоди іпотекодержателя є недійсним, що встановлено ст.12 Закону України «Про іпотеку».

Положення ст.ст. 9, 12, 23 Закону України «Про іпотеку» в сукупності з нормами ст.ст.203, 215, 586, 592 ЦК України спрямовані перш за все на захист та реалізацію прав іпотекодержателя.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу спірного житлового будинку.

ОСОБА_1 посилається на рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у справі № 640/19833/16-ц про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 про відновлення і реєстрацію заборони відчуження житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 у відповідних реєстрах.

Проте, судові рішення по цій справі виносилися у 2017, 2018 та 2020 роках, тобто вже після ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 у справі №640/8988/14-ц. Жодних нових обставин у вказаних судових рішеннях не встановлено.

Приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А. дійсно було виключено запис про обтяження спірного житлового будинку та знято з нього заборону відчуження на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 у справі № 2018/2-4751/11, яке було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 14.08.2013. Для відновлення заборони ОСОБА_2 звернувся із позовом до Київського районного суду м. Харкова, рішенням якого відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_12 . Постановою апеляційного суду Харківської області від 29.03.2018 рішення районного суду залишено без змін. Верховний Суд визнав законними рішення судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки не вбачав порушень прав ОСОБА_2 .

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) в редакції чинній до 01 січня 2013 року, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Згідно з частиною третьою, четвертою статті 3 Закону №1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 28 цього Закону.

Записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (частини перша та друга статті 26 Закону № 1952-IV). Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

За таких умов у разі скасування судового рішення, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, виключеного на підставі рішення суду, яке скасовано, оскільки відпала підстава виключення такого запису.

Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Подібної позиції дотримувався суд касаційної інстанції і під час прийняття судових рішень в інших справах.

Так, в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 644/4855/14-ц від 05 квітня 2017 року зазначається, що відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Відмовляючи у задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, суд першої інстанції свої висновки обґрунтував тим, що постановою Верховного Суду від 18.06.2020 не скасовано жодного судового рішення, оскільки рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишені без змін. Ці судові рішення не могли стати підставою для ухвалення рішення Київського районного суду м. Харкова від 04.04.2016 у справі №640/8988/14-ц, оскільки були винесені пізніше рішення Київського районного суду м. Харкова від 19.12.2017 та постанова Апеляційного суду Харківської області від 29.03.2018.

Суд зазначив, що оскільки заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 17.02.2012 скасовано, то воно не породжує жодних правових наслідків з моменту ухвалення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно до ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Пунктом 3 частини другої статі 423 ЦПК України встановлено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленними обставинами є скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Згідно ч. 4 ст. 423 ЦПК України не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

Відповідно до роз`яснення, яке було надано судам у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 4 «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами», нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

Для визначених пунктами 3, 4 частини другої статті 361 ЦПК (стаття 423 у чинній редакції ЦПК України) нововиявлених обставин необхідними умовами є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду.

Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Пункт 4 вказаної постанови роз`яснює, що вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини.

Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами.

Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів).

Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Одним із фундаментальних аспекту верховенства права, ст. 10 ЦПК України, є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Принцип правової визначеності вимагає, серед іншого, щоб якщо суди ухвалили остаточне рішення в питанні, то їх рішення не повинно піддаватися сумніву. Винятки з цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

На підставі викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком районного суду, що заявник має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення, що порушує принцип правової визначеності і є неприпустимим з точки зору реалізації закріплених у ст. 2 ЦПК України завдань цивільного судочинства.

Колегія суддів також відхиляє посилання ОСОБА_1 на недоведеність витрат ОСОБА_2 на правову допомогу.

Так, стаття 59 Конституції України закріплює право кожного на професійну правничу допомогу, яка передбачена у ст. 137 ЦПК України.

Наявність, за твердженням апелянта, у ОСОБА_2 юридичної освіти згідно з вказаними нормами не позбавляє його вказаного конституційного права.

Витрати ОСОБА_2 на правничу допомогу у суді першої інстанції підтверджено Договором про надання правової допомоги № 01-09/09-20 від 09.09.2020, укладеним між ним та адвокатом Поліщуком О.Л. (а. с. 118 т. 6), калькуляцією-розрахунком до договору (а. с. 119 т. 6), Актом приймання-передачі наданих послуг з правової допомоги (а. с. 120 т. 6), квитанцією про сплату витрат на правову допомогу (а. с. 121 т. 6), довіреністю ОСОБА_2 , якою він уповноважив ОСОБА_13 , зокрема, і сплачувати за нього у разі потреби будь-які платежі (а. с. 122 т. 6 на звороті).

За таких обставин районний суд відповідно до ст. 141 ЦПК України обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 витрати ОСОБА_2 на правову допомогу.

З огляду на те, що при постановленні ухвали районним судом було додержано норм матеріального і процесуального права, доводи скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 06 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня проголошення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 24 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

О.М. Хорошевський.