Дата документу 23.12.2020 Справа № 310/9140/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/9140/19 Головуючий у 1 інстанції Черткова Н.І.
Провадження № 22-ц/807/3398/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування.

В обґрунтування позову зазначено, що 04.03.2015 року між нею та ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» було укладено договір добровільного страхування фінансового ризику № 1622560, який набрав чинності у цей же день після сплати нею страхового платежу у розмірі 200 грн.

01.07.2015 року з нею стався страховий випадок, передбачений п.2.1 Договору страхування, а саме: її було звільнено з посади у зв`язку зі скороченням штатів по п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі Наказу № 247-ВК від 26.06.2015 року, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці ОСОБА_1

03.07.2015 року у строк, передбачений п. 4.1.1. договору страхування вона звернувся до відповідача з повідомленням про настання страхового випадку, заявою про виплату страхового відшкодування з додаванням до заяви всіх документів, передбачених договором, проте відповіді не отримав. Лише листом ПРАТ «СК «ВУСО» від 15.10.2019 року № 8422/638582, він отримав від відповідача лист з повідомленням про те, що їй було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі того, що її звільнення не відповідає укладеному договору з відповідачем та у зв`язку з порушенням строку повідомлення про страховий випадок.

Вважає, що відповідач порушив її право на отримання страхового відшкодування. Відмова відповідача є необґрунтованою та незаконною, оскільки строк на звернення із заявою про виплату страхового відшкодування вона не пропустив.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд стягнути з відповідача на її користь суму страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції, 3 % річних у розмірі 78188,30 грн.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 вересня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь ОСОБА_1 суму страхового відшкодування з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за період з 01.08.2015 року по 18.11.2019 року у розмірі 78 188,30 грн.

Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» на користь держави судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

ОСОБА_1 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним нормам.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача у зв`язку із скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, є страховим випадком, оскільки ОСОБА_1 втратила постійне місце роботи.

Проте, колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 04 березня 2015 року між ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО» та ОСОБА_1 було укладено договір добровільного страхування фінансового ризику № 1622560, предметом якого є майнові інтереси страхувальника, вказаного у квитанції, що не суперечать чинному законодавству України та пов`язані з ризиком збитків (майнових витрат) страхувальника в разі втрати ним постійного робочого місця через банкрутство або ліквідацію роботодавця, скорочення внаслідок реорганізації.

Згідно п. 2 договору страховим випадком є звільнення Страхувальника з постійного місця роботи з причин, зазначених у ч. 1 ст.40 КЗпП України, а саме: зміни в організації виробництва праці через ліквідацію та/або банкрутство підприємства, установи, організації, де знаходилося місце постійної роботи Страхувальника; скорочення внаслідок реорганізації підприємства, установи, організації, де знаходилося місце постійної роботи Страхувальника.

Згідно витягу з наказу № 247-ВК від 26.06.2015 року, копії трудової книжки ОСОБА_1 звільнена з посади начальника відділення № 83 АТ «УкрСиббанк» у зв`язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України з 01 липня 2015 року.

Підставою для звільнення слугував наказ від 19.03.2015 року №П-НЯ-2015-63 «Про внесення змін в організаційну структуру та штатний розклад AT «Укрсиббанк» та наказ №109-ВК від 23.03.2015 року «Про вивільнення».

Згідно запису, здійсненого у трудовій книжці серії НОМЕР_1 , звільнення ОСОБА_2 відбулось у зв`язку із скороченням штату п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до підпункту 4.1.1 пункту 4 Договору страхувальник повинен протягом двох робочих днів з моменту отримання інформації про подію, вказану у пункті 2.1 цього договору, письмово повідомити про це страховика, отримати та виконувати рекомендації страховика щодо своїх подальших дій.

03 липня 2015 року, у строк, визначений пунктом 4.1.1. договору, ОСОБА_1 звернулася із заявою про виплату страхового відшкодування до ПрАТ «Страхова компанія «ВУСО», надав усі передбачені договором підтверджуючі документи.

Листом від 01.11.2019 року відповідач повідомив ОСОБА_1 про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування у зв`язку з тим, що заявлена подія не є страховим випадком, оскільки відбулася у зв`язку зі скороченням штату, а не ліквідації/банкрутства чи реорганізації АТ «УкрСиббанк», а також у зв`язку з порушенням строку повідомлення про страховий випадок.

Вирішуючи спірні правовідносини, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За приписами ч.1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

В силу вимог ст. 629 ЦК України договір с обов`язковим для виконання сторонами.

Таким чином, у відповідності до ст. ст. 207, 633, 981 ЦК України, підписання Договору добровільного страхування фінансового ризику №1622560 від 04.03.2015 року та оплата страхового платежу через касу банка є безумовним прийняттям (акцептом) умов публічної оферти з добровільного страхування від фінансових ризиків.

Згідно п.11.4. Розділу 11 Договору, підписанням Договору добровільного страхування фінансового ризику №1622557 від 05.03.2015 року ОСОБА_1 підтвердила та прийняла усі визначені договором умови без жодних остережень та, відповідно, зобов`язався їх виконувати належним чином.

Пунктом 2.1 укладеного Договору передбачено, що страховим випадком є звільнення Страхувальника з постійного місця роботи з причин, зазначених в ч.І ст.40 КЗпП України, а саме: змін в організації виробництва і праці через ліквідацію та/або банкрутство підприємства, установи, організації, де знаходилось місце постійної роботи Страхувальника; скорочення внаслідок реорганізації підприємства, установи, організації, де знаходилось місце постійної роботи Страхувальника.

Тобто, під «звільненням з постійного місця роботи» сторони домовились розуміти розірвання трудового договору внаслідок змін в організації виробництва і праці через ліквідацію/банкрутство та скорочення чисельності або штату працівників внаслідок реорганізації підприємства, установи, організації, де знаходилось місце постійної роботи Страхувальника.

Колегією суддів встановлено, що звільнення ОСОБА_1 відбулось у зв`язку із скороченням штату внаслідок внесення змін в організаційну структуру та штатний розклад AT «УкрСиббанк», а не у зв`язку з реорганізацією, ліквідацією або банкрутством Банку. У період звільнення Позивача, в AT «УкрСиббанк» не відбувся жодний з трьох страхових випадків.

Національний банк України своїм листом від 31.08.2015 № 20-02013/61551 повідомив, що реорганізація та ліквідація AT «УкрСиббанк», починаючи з 01.09.2014 до 21.08.2015 не здійснювалася.

Таким чином, звільнення ОСОБА_1 не є страховим випадком, адже відбулося внаслідок скорочення штату, непов`язаного з ліквідацією/банкрутством чи реорганізацією AT «УкрСиббанк».

Всупереч вищевикладеному, судом першої інстанції зроблено помилковий висновок про те, що звільнення позивача відбулось за ч.1 ст.40 КЗпП України, що не суперечить умовам договору, укладеного між сторонами.

Поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що звільнення відбулось на підставі ч. 1 ст.40 КЗпП, однак в Договорі конкретизовано дану норму, що не суперечить принципу свободи договору, передбаченого ст.627 ЦК України, і встановлені три підстави, за наявності яких подію слід кваліфікувати як страховий випадок.

Крім того, пп. 9.2.1. п. 9.2. Договору визначено, що звільнення Страхувальника не визнається страховим випадком, якщо причина відповідного звільнення не міститься у визначені страхового випадку у п. 2 Договору.

Колегією суддів встановлено, що в п.2 Договору серед причин для настання страхового випадку відсутня така підстава, як скорочення штату.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що звільнення ОСОБА_1 з роботи через скорочення штату - не є страховим випадком та не є предметом Договору взагалі.

Крім того, п. 9.2 Договору визначено, що звільнення Страхувальника не визнається страховим випадком у разі відмови Страхувальника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

З попередження про вивільнення від 23.03.2015 року вбачається, що ОСОБА_1 було запропоновано працевлаштування шляхом переведення на іншу посаду. З вказаним попередженням ОСОБА_1 ознайомилася 25.03.2015 року та висловила свою незгоду з працевлаштуванням на іншу посаду (а.с.48).

Судом першої інстанції залишено поза увагою наявне в матеріалах справи Попередження про вивільнення від 23.03.2015 року, з яким ОСОБА_1 ознайомлена 25.03.2015 року, в якому вказано: «З метою вдосконалення структури банку, у зв`язку зі змінами в організації праці AT «УкрСиббанк», що призводять до скорочення чисельності і штату працівників... попереджає Вас про те, що Ви підлягаєте вивільненню відповідно до вимог чинного законодавства України на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням Вашої посади.

... В разі не згоди (з запропонованою посадою) Вас буде звільнено за пунктом 1 ст.40 КЗпП України 01 липня 2015 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України».

Таким чином, у відповідності до п. 9.2.6.6 Договору звільнення ОСОБА_1 не є страховим випадком.

Пунктами 7.2.2. та 7.2.З. Розділу 7 Договору добровільного страхування визначено, що Страхувальник зобов`язаний: письмово інформувати Страховика про будь-яку зміну страхового ризику або обставин, які істотним чином впливають на умови Договору та повідомити Страховика про інші діючі Договори страхування, або Договори страхування, які укладаються відносно предмету даного Договору; при настанні події, яка за умовами Договору може бути кваліфікована як страховий випадок, діяти відповідно до умов Розділу 4 Договору.

Відповідно до п.4.1.1. Розділу 4 Договору, у разі настання передбаченої Договором події, яка має ознаки страхового випадку, Страхувальник зобов`язаний протягом 2 (двох) робочих днів з моменту отримання інформації про подію, вказану у п.2.1. цього Договору, письмово повідомити про це Страховика, отримати та виконувати рекомендації Страховика щодо своїх подальших дій.

Відповідно до умов укладеного Договору, Страхувальник зобов`язаний повідомити про будь-яку зміну страхового ризику або обставин, які істотним чином впливають на умови Договору, не протягом 2-х робочих днів з моменту її безпосереднього настання, а протягом 2-х робочих днів з моменту отримання інформації про подію, вказану у п.2.1. Договору.

В порушення викладених умов страхування, ОСОБА_1 03.07.2015 року подано виключно заяву на виплату страхового відшкодування з повідомленням про факт звільнення. При цьому, з обставинами, які істотним чином впливають на умови Договору (наказ від 19.03.2015 року №П-НЯ-2015-63 «Про внесення змін в організаційну структуру та штатний розклад AT «Укрсиббанк», наказ №109-ВК від 23.03.2015 року «Про вивільнення», наказ від 26.06.2015 року №247-ВК «Про кадрові питання»), ОСОБА_1 була ознайомлена за три місяця до моменту звільнення.

Таким чином, поза увагою суду першої інстанції залишилося те, що з пропозицією щодо працевлаштування ОСОБА_1 ознайомлена була 25.03.2015 року, проте не надала згоди на переведення на іншу посаду. Причини для відмови у виплаті страхового відшкодування передбачені Розділом 8 Договору добровільного страхування. Стархова виплата не здійснюється у випадках передбачених ст. 26 Закону України «про страхування», а також у разі невиконання страхувальником своїх обов`язків, передбачених п. 7.2 цього Договору.

Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 382/1313/16 (провадження № 61-21692св18)

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції до скасування з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами розгляду апеляційної скарги з позивача на користь відповідача стягненню підлягає судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1172 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» задовольнити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 09 вересня 2020 року у цій справі скасувати та прийняти постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» про захист прав споживачів та стягнення страхового відшкодування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ВУСО» судові витрати у розмірі 1172 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: