22-ц/804/3409/20
263/3179/19

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
„22 грудня 2020 року місто Маріуполь Донецької області
Єдиний унікальний номер 263/3179/19
Номер провадження 22-ц/804/3409/20
Донецький апеляційний суд у складі:
головуючого: Зайцевої С.А.
суддів: Баркова В.М., Принцевської В.П.
за участю секретаря: Грішко С. В.
учасники справи :
третя особа приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі Донецької області з повідомленням учасників справи апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 вересня 2020 року та на додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2020 року головуючого судді Кулика С.В. зі складанням повного тексту судових рішень 18 вересня 2020 року та 10 листопада 2020 року по цивільній справі про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на спадщину за законом,-
У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І., мотивуючи вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_3 , який мешкав станом на день смерті у квартирі АДРЕСА_1 . Позивач є спадкоємцем за законом першої черги, так само як і відповідач. На день смерті батька залишилось спадкове майно, яке складається з 1/3 частини вищевказаної квартири. У передбачений законом шестимісячний строк позивач не зверталась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, проте в силу обставин мешкала без реєстрації зі своїми батьками за вказаною адресою з жовтня 2013 року, тому вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину. Зміна місця проживання була викликана необхідністю, доглядом за батьком, оскільки в силу похилого віку матір не могла надавати таку допомогу. Позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . На теперішній час позивач звернулась до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І. з приводу оформлення спадщини після смерті батька. Проте, в усній формі позивачу було роз`яснено, що спадкова справа закрита, оскільки її брат відповідач по справі 17 вересня 2016 року, отримав свідоцтво на спадщину за законом після смерті батька та їй рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав. Зазначає, що проживала разом з батьками за вказаною адресою з жовтня 2013 року та по день смерті батьків. Матір позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Викладене підтверджується актом ОСББ «Бульвар Шевченко 238» від 22 лютого 2019 року та свідченнями свідків. Зазначає, що мешкаючи разом з батьками тривалий час у них був спільний бюджет, вона турбувалась про батьків. Встановлення вказаного факту є необхідним для прийняття спадщини після смерті її батька.З урахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити факт її постійного мешкання разом з ОСОБА_3 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 в квартирі АДРЕСА_1 з жовтня 2013 року, та визнати за нею право на спадщину за законом , як спадкоємця першої черги, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І., про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права на спадщину за законом відмовлено.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2020 року в задоволенні позовних вимог щодо визнання за ОСОБА_1 права на спадщину за законом, як спадкоємця першої черги, яка прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати рішення та додаткове рішення суду, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування та недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що не погоджується з висновком суду ,що звертаючись із вказаним позовом до відповідача вона не довела в передбаченому законом порядку,що саме відповідач якимось чином порушує,не визнає або оспорює її права,свободи чи законні інтереси,та вона не надала належних та допустимих доказів ,не надала відповідну постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії,яка б підтверджувала необхідність судового захисту . Посилаючись на главу 13 Порядку вчинення нотаріальних дій, зазначає, що перелік випадків коли нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальних дій є вичерпним, тому в разі, коли спадкова справа вже закрита та спадкоємець вже одержав свідоцтво про право на спадщину, нотаріус не має права виносити постанову про відмову в здійсненні нотаріальної дії, тому, коли вона звернулася до приватного нотаріуса з питання оформлення спадщини після смерті батька, в усній формі їй було роз`яснено, що спадкову справу закрито, оскільки її брат, відповідач по справі, вже одержав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті їх батька, тому їй було рекомендовано звернутися до суду за захистом свого порушеного права, що вона і зробила, оскільки відповідач відмовився у добровільному порядку внести зміни до свідоцтва про право на спадщину.

Крім того, зазначає, що судом не прийнято до уваги акт про фактичне проживання від 22 лютого 2019 року, складений головою ОСББ «Бульвар Шевченко 238», та факт її проживання підтвердили сусіди, які станом на 2013 рік, проживали у вказаному будинку.

Також, не погоджується з висновком суду про те, що даний акт суперечить інформації наданої Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради, згідно якої вона, як внутрішньо переміщена особа була зареєстрована за фактичним місцем проживання з 04 листопада 2014 року до 05 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , та посиланнями суду на акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за період з 18 січня 2017 року по 02 серпня 2018 року, на акт від 02 серпня 2016 року, оскільки усі ці акти були складені після смерті її батька, вона же встановлює факт проживання на день смерті батька разом із ним, тобто станом на 09 березня 2016 року; за даними паспорту вона зареєстрована в с.Староігнатовка Тельмановського району Донецької області; як внутрішньо переміщена особа зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , де проживає її син із сім`єю, хоча там вона ніколи не проживала.

До того ж, вважає, що судом прийнято до уваги неналежні докази, а саме акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за період з 18 січня 2017 року по 02 серпня 2018 року, акт від 02 серпня 2016 року, чим порушено порядок оцінювання зібраних доказів. Зазначає, що відмова у задоволенні клопотання про виклик 9 свідків ,саме в заявленій нею кількості , свідчить про усічений характер судового процесу, крім того, судом безпідставно не прийнято до уваги свідчення допитаних свідків сусідів,які підтвердили факт її проживання разом з батьком на день його смерті,а також не дав оцінку поясненням відповідача,який пояснив суду,що у неї була своя кімната в квартирі батьків,де стояла її мебель,батько був лежачий хворий на протязі останніх 4-х місяців,свідки пояснювали на протязі 6 місяців,а сам відповідач відвідував батьків 1-2 рази на місяць. Судом безпідставно не прийнято до уваги довідку Староігнатівської сільської ради, яка свідчить про те, що будучи зареєстрованою за адресою АДРЕСА_2 , з 2013 року вона виїхала на постійне місце проживання в м.Маріуполь до батьків та довідку Державної прикордонної служби Украйни від 06 лютого 2020 року про те, що її син разом з дружиною та неповнолітніми дітьми виїхав з м.Маріуполя за межі України 07 лютого 2015 року, а в`їхав 04 грудня 2016 року, тобто на день смерті її батька находився за межами України, тому вона не могла проживати разом з дітьми по АДРЕСА_3 , як стверджував відповідач по справі ОСОБА_2 .Таким чином ,вважає,що нею надано достатньо доказів на підтвердження того факта,що вона фактично проживала разом із спадкодавцем на день його смерті :наданий акт про місце фактичного проживання,довідка з місця реєстрації місця проживання,допитані свідки,які підтвердили такі обставини .

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 мотивований тим,що з доводами і підставами для скасування рішення суду першої інстанції, якіформують особисту правову позицію ОСОБА_1 , зазначеними в апеляційній скарзі та доповненнях до неї, він не згоден, вважає їх необґрунтованими і надуманими, які не відповідають вимогам цивільного законодавства та жодним чином не впливають на законність прийнятого рішення. Факти, викладені в апеляційній скарзі не знаходять свого правового підтвердження і не ґрунтуються на письмових доказах, вимогах закону, а нерозуміння позивачем вимог закону з посиланням тільки на пояснення свідків, оцінку яким дав суд першої інстанції, нерозуміння процедури подання заяви про прийняття спадщини та її реєстрації у Спадковому реєстрі, ні яким чином не впливають на законність рішення суду першої інстанції.

В своїх позовних вимогах в протиріччя нормам матеріального права, позивач ОСОБА_1 , яка доводиться йому рідною сестрою, вказувала на те, що вона на протязі тривалого часу, а саме з жовтня 2013 року чомусь мешкала за адресою їх батьків: АДРЕСА_4 , що є на її думку правом оформлення спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 за місцем своєї реєстрації.

Більш того, скаржник вказує на те, що відповідач на її невідомі для нього усні вимоги, відповідає відмовою, не мотивуючи це. Крім цього, позивач додатково вказує на якесь звернення до нього стосовно прийняття спадщини , про що йому також було невідомо.Тобто, позивач за позовом вважає ,що відповідач своєю бездіяльністю і відсутністю будь-якої неправової поведінки, порушує її права, що полягає у відсутності у неї права на отримання спадщини.

Згідно свідоцтва про право власності на житло , р-р № НОМЕР_1 від 25 грудня 1998 року, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності , належала батькам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та йому , ОСОБА_2 .

Після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина на нерухоме, а саме на 1/3 частку трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та грошові вклади з відповідними відсотками та компенсаційними нарахуваннями , що знаходяться в ПАТ ПУМБ.Крім, нього, сина померлого, який після смерті батька у встановлений законом строк подав заяву про прийняття спадщини, спадкоємцями першої черги були його мати ОСОБА_4 , яка відповідно до ст. 1274 ЦК України відмовилася від спадщини на його користь , та позивач ОСОБА_1 , донька померлого.

Позивач ОСОБА_1 , яка на час відкриття спадщини мала постійну реєстрацію в Волноваському районі в с. Старогнатівка та взята на облік як внутрішньо переміщена особа з 04 листопада 2014 року по 05 жовтня 2018 року за фактичною адресою свого мешкання: АДРЕСА_3 , де ще мешкають її син з невісткою та онуками, а тільки з 01 листопада 2018 року після смерті матері була зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: АДРЕСА_4 .

На час подання у встановлений законом строк до приватного нотаріуса Верченко Т.І. відповідачем ОСОБА_2 та мамою ОСОБА_4 відповідних заяв після смерті батька ОСОБА_3 , позивач по справі знаходилася разом з ними у нотаріальній конторі , і ця обставина їй була відома, однак спадщину у встановлений строк вона не прийняла, та не мала на це наміру і волі більш двох років, поки не померла мати.

В своїх поясненнях ОСОБА_1 повідомила суд про те, що у цей день приватний нотаріус Верченко Т.І., розглянувши її документи, надала їй усну відповідь про те, що для прийняття спадщини подання від неї заяви не має необхідності з причин проживання з батьком на час його смерті, однак ця інформація не підтверджується, а ні документально, а ні поясненнями третьої особи, які в матеріалах справи відсутні.

Більш того, якщо приватний нотаріус Верченко Т.І. надала позивачу таку інформацію про безперешкодність отримання спадщини останньою після смерті батька у будь-який час, чому нотаріус не видав свідоцтво про право на спадщину за законом або не надав постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії з посиланням на причини такої відмови згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Відсутність документального підтвердження усіх цих обставин, вказує на відсутність звернення до приватного нотаріуса позивача для прийняття спадщини, отримання відповідної консультації про фактичне прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за законом і надуманість з боку ОСОБА_1 виникнення спірних відносин за участю того ж нотаріуса.

Більш того, в АДРЕСА_2 є житловий будинок, який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу,р-р. № 1216 від 20 липня 2007 року, де вона також мешкає з періодичністю, починаючи з 2014 року, незважаючи на бойові дії.

Відповідно до інформації наданої з департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 10 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні як внутрішньо переміщена особа з 04 листопада 2014 року по 31 грудня 2017 року та з 02 січня 2018 року по теперішній час. Відповідач була зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа , за фактичним місцем проживання з 04 листопада 2014 року до 05 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , а тільки з 01 листопада 2018 року по 15 липня 2019 року за адресою батьків. Щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання ,в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг , за адресою саме по АДРЕСА_3 ОСОБА_1 призначалась з 04 листопада 2014 року по 31 жовтня 2018 року, а тільки з 01 листопада 2018 року за адресою: АДРЕСА_4 .

З актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 111 від 18 січня 2017 року, № 1836 від 14 липня 2017 року, № 357 від 19 січня 2018 року та № 17/1841 від 02 серпня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 постійно мешкає за адресою АДРЕСА_3 . Зазначено, що ОСОБА_1 мешкає за вказаною адресою у родичів. При цьому вона зобов`язалась протягом 10 днів повідомити відповідні компетентні органи про зміну свого місця мешкання. Повідомлення про те, що вона мешкає в 2016 році на час смерті свого батька за місцем проживання батьків відсутнє.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 999 від 02 серпня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 у родичів з 2014 року та є непрацюючим інвалідом, отримує адресну допомогу та пенсію. Вказані обставини підтверджуються особистим підписом позивача на всіх актах.

Дії працівників Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради Холодною Г.О. оскарженні не були, акти не скасовані, гроші отриманні на покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг , за адресою: АДРЕСА_3 в період з 04 листопада 2014 року по 05 жовтня 2018 року до бюджету останньою не повернені.

Не може фізична особа проживати постійно за адресою в Центральному районі міста Маріуполя, фактично проживаючи за адресою в Кальміуському районі м. Маріуполі, регулярно особисто підписувати акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї на час перевірки на підтвердження цих обставин та отримувати гроші у вигляді щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання , саме за адресою в Кальміуському районі м. Маріуполя.

За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від померлої фізичної особи (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем за законом першої черги на спадкове майно своєї матері, до складу якого входить вищевказана квартира.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто, такі права повинні бути оформлені належним чином і підтверджуватися, у випадках передбачених законом, відповідними правовстановлюючими документами, які повинні відповідати вимогам закону.

Відповідно до ст.ст. 1261, 1268 ЦК України ,відповідач є спадкоємцем на майно свого батька у вигляді 1/3 частки квартири, та грошових коштів. ОСОБА_2 прийняв спадщину та володіє нею через те, що у встановлений законом шестимісячний строк для прийняття спадщини звернувся до приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу Верченко Т.І. із заявою про прийняття спадщини.

Донька ОСОБА_1 , заяву про прийняття спадщини після смерті батька не подавала, в нотаріальній конторі під час подачі ним заяви була присутня разом з матір`ю, з батьком на момент його смерті постійно не мешкала, та вона вважається , згідно вимог закону такою, що спадщину не прийняла.

Крім того, 17 вересня 2016 року та 29 вересня 2016 року відповідачу були видані свідоцтва про право на спадщину за законом, р-р. № 966 і 1054 на частину квартиру та грошові вклади відповідно.

З моменту прийняття спадщини відповідачем та до смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_1 постійно в м. Маріуполі мешкала за місцем мешкання свого сина у будинку АДРЕСА_3 , в жилому приміщенні батьків до смерті батька та після цього, з`являлась періодично у денний час з метою їх відвідування та надання відповідної допомоги, теж саме робив і він , згідно свого графіку роботи на підприємстві.

Всі ці обставини і були підтвердженні поясненнями свідків зі сторони позивача, які бачили його сестру періодично у дворі та під`їзді житлового будинку та під час сімейних свят, ще до смерті їх батька і це відповідає дійсності.

Після смерті матері ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивач ОСОБА_1 , прийнявши спадщину шляхом подання відповідної заяви до приватного нотаріуса Верченко Т.І., дійсно не отримуючи його згоди, вселилася в цю спірну квартиру батьків і тільки після цього 05 жовтня 2018 року була взята за цією адресою на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою № та частково актом ОСББ Бульвар Шевченко 238, оцінку якому також надав суд першої інстанції стосовно його належності та відповідності обставинам справи.

Відповідно до ч.1 ст. 318 ГК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Тобто, право користування житловим приміщенням визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При цьому, в будь-якому випадку наявність у однієї особи права не може порушувати права іншої особи (ч.5 ст. 319 ЦК України).

Оскільки право на звернення до суду за захистом має право особа, в разі порушення, невизнання або оспорювання саме його прав, свобод та інтересів, то суд зобов`язаний встановити, чи були порушені, невизнання або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб.

ОСОБА_1 до і після смерті їх батька постійно мешкала за іншою адресою, де отримувала щомісячно адресну допомогу для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг.

Відповідач до сих пір не може зрозуміти, як він, співвласник вище зазначеного жилого приміщення, що поважає законні права інших спадкоємців після смерті матері, а саме сестри ОСОБА_1 , може перешкоджати в реалізації останньої її спадкових прав, які кожний з них визначив для себе самостійно, знаходячись в нотаріальній конторі після смерті батька, коли мати відмовилася від спадщини, а сестра не мала волі та бажання на прийняття спадщини так і після смерті матері, коли позивач перша подала заяву про прийняття спадщини до Першої державної нотаріальної контори.

Тому, в даній ситуації і при обставинах, що склалися не може йти мова про будь-яке порушення ним права позивача, на що вона вказує у позові відносно прийняття спадщини, так як згідно із законом вона при наявності цього права на спадщину в якості спадкоємця за законом після смерті батька його не реалізувала і ця обставина не стала перешкодою для реалізації того ж права вже після смерті матері шляхом подання відповідної заяви вже до іншого нотаріуса.

Доводи позивача в частині фактичного мешкання з батьком на момент його смерті, з підстав зазначених вище, є безпідставними, надуманими та спростовуються належними доказами, складеними за участю самої ОСОБА_1 . Вважає, що суд першої інстанції правильно встановив наявність і відсутність обставин, якими сторона позивача обґрунтовувала свої вимоги, правильно зробив висновок в частині предмету спору і обраного відповідно до нього способу захисту, прийняв законне та обґрунтоване рішення. Просив залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення суду від 09 вересня 2020 року та додаткове рішення від 10 листопада 2020 року без задоволення, а судове рішення без змін. Розглянути апеляційну скаргу ОСОБА_1 без його присутності за участю представника адвоката Теміра І.В.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник адвокат Мацегора К.Ф. підтримали доводи скарги. У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Темір І.В. просив залишити апеляційні скарги без задоволення,судові рішення без змін.

У судове засідання апеляційного суду приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Верченко Т.І. не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання шляхом отримання судової повістки, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с.180).

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та обговоривши доводи апеляційних скарг , апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав .

Судом першої інстанції встановлено, що батьками позивача ОСОБА_1 (дівоче прізвище ОСОБА_5 ) та відповідача ОСОБА_2 є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_1 ,виданого 25 грудня 1998 року управлінням міського майна м.Маріуполя, вбачається що квартира АДРЕСА_1 належить на праві сумісної власності ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 .

З особового рахунку № НОМЕР_2 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані : ОСОБА_3 , ОСОБА_6 з 1973 року, а також ОСОБА_1 з 02 листопада 1973 року по 05 грудня 1984 року, ОСОБА_2 з 02 листопада 1973 року по 22 серпня 1989 рок, а також з 20 квітня 1991 року, ОСОБА_7 з 05 серпня 1982 року по 05 грудня 1984 року та ОСОБА_8 з 30 вересня 2011 року по 21 серпня 2012 року.

Згідно з акту про фактичне проживання від 22 лютого 2019 року, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 з жовтня 2013 року по теперішній час, як внутрішньо переміщена особа, разом з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідками.

Відповідно до витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 17 червня 2016 року, було зареєстровано спадкову справу, щодо майна померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 вересня 2016 року вбачається, що спадкоємцем щодо майна померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_2 . Спадщина складається з 1/3 частки трьохкімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 загальною площею 57 квадратних метри, житловою площею 36,9 квадратних метри.

Згідно з довідки від 05 жовтня 2018 року № ОСОБА_1 ,яка зареєстрована по АДРЕСА_2 , зареєстрована яка тимчасово переміщена особа у квартирі АДРЕСА_1 .

Відповідно до довідки № 703 від 15 серпня 2018 року, ОСОБА_2 проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_5 .

Згідно з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 68582614 від 21 вересня 2016 року вбачається, що за відповідачем ОСОБА_2 зареєстровано право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 вересня 2016 року, спадкоємцем щодо майна померлого ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , є його син ОСОБА_2 . Спадщина складається з банківських рахунків у ПАТ «ПУМБ».

Згідно з довідки № 1116 від 20 червня 2019 року, виданої Староігнатівською сільською радою Волноваського району Донецької області, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , але з 2013 року виїхала на постійне місце проживання в місто Маріуполь до батьків.

З актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 21/2345 від 19 жовтня 2018 року, № 21/91 від 21 січня 2019 року, вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому вона зобов`язалась протягом 10 днів повідомити відповідні компетентні органи про зміну свого місця мешкання.

Згідно відповіді з Департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради № К-16344-12-1.1.2 від 30 вересня 2019 року довідку про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб ОСОБА_1 було надано на основі заяви поданої нею особисто відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України Про облік внутрішньо переміщених осіб від 01 жовтня 2014 року № 509.

З відповіді з Державної прикордонної служби України № 184/КО-1835 від 06 лютого 2020 року вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_10 07 лютого 2015 року перетнули державний кордон України на виїзд у пункті пропуску Мілове та 24 серпня 2016 року в`їхали в Україну у пункті пропуску Гоптівка ; 04 грудня 2016 року перетнули лінію розмежування у пункті пропуску Гнутове та в цей же день повернулись назад.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ,суд першої інстанції виходив з того, що позивач звертаючись із вказаним позовом до відповідача не довела в передбаченому законом порядку, що саме він якимось чином порушує, не визнає або оспорює її права, свободи чи законні інтереси. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона мешкала разом з батьком на день його смерті, а тому є особою яка фактично прийняла спадщину. Вона зверталась до нотаріуса з цього приводу, але нотаріус нібито їй повідомив, що спадщину після смерті ї батька вже видано відповідачу, спадкову справу закрито та порадив в усній формі звернутися з цього приводу до суду. Проте, належних та допустимих доказів цих стверджень позивач не надала під час розгляду цивільної справи. Зокрема, не надано доказів звернення до нотаріуса з цього приводу та не надано відповідної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії за заявою позивача.

Крім того, аналізуючи надані сторонами докази, суд врахував, що позивачем не доведено в передбаченому законом порядку факт сумісного проживання зі спадкодавцем на день його смерті.

В підтвердження позовних вимог позивачем надано акт про фактичне проживання від 22 лютого 2019 року, згідно якого позивач фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 з жовтня 2013 року по теперішній час, як внутрішньо переміщена особа, разом з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказаний акт було складено головою ОСББ «Б-р Шевченко-238» 22 лютого 2019 року, проте під час розгляду вказаної цивільної справи було встановлено, що вказаний ОСББ «Бульвар Шевченко 238», було зареєстровано як юридичну особу тільки 16 липня 2018 року. З урахуванням вказаного оцінюючи зазначений доказ з точки зору його належності та допустимості, суд вважав , що він викликає сумніви, щодо підтвердження факту мешкання позивача за вказаною адресою саме з 2013 року та однозначно не підтверджує заявлені позовні вимоги.

Крім того, зазначені у вказаному акті обставини протирічать дослідженими під час розгляду справи документами, зокрема інформації наданою Департаментом соціального захисту населення Маріупольської міської ради, згідно якої позивач ОСОБА_1 була зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання з 04 листопада 2014 року до 05 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 .

З досліджених в судовому засіданні актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї за період з 18 січня 2017 року по 02 серпня 2018 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 підтверджує, що мешкала за адресою: АДРЕСА_3 у родичів. Вказані обставини підтверджуються особистими підписами позивача, що ставить під сумнів позицію позивача висловлену під час розгляду вказаної цивільної справи. При цьому, суд врахував , що з акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 999 від 02 серпня 2016 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 підтверджує, що мешкає за адресою: АДРЕСА_3 у родичів з 2014 року та є непрацюючим інвалідом,отримує адресну допомогу та пенсію. Під час розгляду вказаної цивільної справи обставини вказані у зазначених актах позивачем в передбаченому законом порядку не спростовані.

Щодо свідчення допитаних під час розгляду вказаної цивільної справи свідків, суд врахував, що більшість допитаних свідків не були вхожі у родину батьків сторін по справі, а тому однозначно не можуть підтвердити факт постійного мешкання позивача у вказаній квартирі на момент смерті її батька ОСОБА_3 та ведення сумісного господарства. Вони часто бачили позивача у дворі та на зупинці транспорту. Про факт мешкання позивача разом з батьками знали тільки зі слів самого позивача.Аналізуючи свідчення свідка ОСОБА_11 , суд врахував , що вона є родичем позивача внаслідок чого може бути зацікавлена в результатах розгляду вказаної цивільної справи, а окрім того під час розгляду справи було встановлено, що вказаний свідок в період з лютого 2015 року по серпень 2016 року, перебувала за межами країни, а тому не може однозначно підтвердити факт проживання позивача разом з батьками в цей час.Свідок ОСОБА_12 не був вхожий до родини батьків позивача. На її прохання приїздив та допомагав їй. Окрім того, вказаний свідок є другом позивача, а тому також може бути зацікавлений в результатах розгляду вказаної цивільної справи. Аналізуючи доводи допитаного під час розгляду вказаної цивільної справи свідка ОСОБА_13 , суд врахував , що вони також однозначно не підтверджують доводи позивача. Вказаний свідок зазначила, що позивач мешкала разом з батьками, однак також вказала, що позивач часто їздила допомагати сину з онуками за місцем мешкання сина, де перебувало протягом майже всього дня, що ставить під сумнів доводи позивача, щодо здійснення цілодобового догляду за батьком, який фактично не вставав з ліжка. Окрім того, суд врахував , що у 2016 році, свідка було прооперовано та вона спочатку лікувалась, а потім проходила період реабілітації фактично не виходячи з квартири.

Надавши оцінку наданим доказам у їх сукупності,суд першої інстанції дійшов висновку , що вказані обставини не свідчать про те,що ОСОБА_1 на час відкриття спадщини після смерті батька, постійно проживала із спадкодавцем ОСОБА_3 . Факт спільного проживання спадкодавця та спадкоємця ОСОБА_1 не доведений належними способами та засобами. Факт визнання за ОСОБА_1 права на спадщину за законом є похідним, проте доказів постійного проживання, на час встановлення юридичного факту,що є предметом спору,позивач суду не надав та відповідних обставин в установленому порядку не довів,що не дає суду підстав для задоволення позовних вимог .

Апеляційний суд погоджується з висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог,так як суд дійшов його правильно ,встановивши фактичні обставини справи з додержанням норм матеріального та процесуального права .

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги з огляду на наступне .

Зі змісту ч. 3 ст. 1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах- уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців,який починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст.1270 ЦК України ).

Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до п.п.2.1, 3.1,3.3,3.13,3.15,3.21, 3.22 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 22.02.2012 № 296/5 (Порядок № 296/5) ( в редакції чинній на час відкриття спадщини),спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів. Право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.

Згідно з п.п. 4.9,4.11 глави 10 Порядку № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків. Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно з ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік є місцем перебування особи.

Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В обґрунтування своєї позовної заяви ОСОБА_1 посилається на те, що з жовтня 2013 року,оскільки мати в силу похилого віку не могла надавати допомогу батькові ,вона змінила місце проживання та постійно проживала з батьками , до дня смерті батька та доглядала за ним в належній батькам квартирі.

В той же час позивачем не надано доказів, що її батько з жовтня 2013 року за станом здоров`я не міг себе обслуговувати та потребував постійного стороннього догляду. З довідки КНП Маріупольської міської ради « Центру первинної медико-санітарної допомоги № 2 м.Маріуполя» № 138/01-09 від 25 червня 2019 року вбачається, що ОСОБА_3 перебував на обліку в КНП «ЦПМСП № 2» з приводу ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз з 1993 року, гіпертонічна хвороба 2-го ступеню з 1996 року, цукровий діабет 2-го ступеню. Ожиріння 3-го ступеню з 2000 року; псоріаз, інфільтративно-бляшечна форма з 2000 року. Лікувався амбулаторно. З 11 січня 2015 року, оглядався лікарями КНП «ЦПМСП № 2» на дому. З 22 лютого 2016 року та по 01 березень 2016 року, стан хворого після огляду лікарями розцінювався як не транспортабельний. Помер 09 березня 2016 року. Довідка про причину смерті ОСОБА_3 , видана доньці хворого ОСОБА_1 за її заявою від 09 березня 2016 року.Хто здійснював догляд за ОСОБА_3 в медичній картці не значиться .

Стан здоров*я ОСОБА_3 вказує лише на те,що позивач виконував свій обов*язок щодо надання допомоги своєму батькові,та не свідчить про постійне проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини .

З витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що позивач ОСОБА_1 , є власником будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до інформації наданої з департаменту соціального захисту населення Маріупольської міської ради від 10 липня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 перебувала на обліку в управлінні, як внутрішньо переміщена особа з 04 листопада 2014 року по 31 грудня 2017 року та з 02 січня 2018 року по теперішній час. ОСОБА_1 була зареєстрована, як внутрішньо переміщена особа за фактичним місцем проживання з 04 листопада 2014 року до 05 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , а з 01 листопада 2018 року по 15 липня 2019 року за адресою АДРЕСА_4 . Щомісячна адресна допомога внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг ОСОБА_1 призначалась з 04 листопада 2014 року по 31 жовтня 2018 року за адресою: АДРЕСА_3 , а з 01 листопада 2018 року за адресою АДРЕСА_4 .

З актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 111 від 18 січня 2017 року, № 1836 від 14 липня 2017 року, № 357 від 19 січня 2018 року та № 17/1841 від 02 серпня 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою АДРЕСА_3 . Зазначено, що ОСОБА_1 мешкає за вказаною адресою у родичів. При цьому вона зобов`язалась протягом 10 днів повідомити відповідні компетентні органи про зміну свого місця мешкання.

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї № 999 від 02 серпня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_1 мешкає за адресою: АДРЕСА_3 у родичів з 2014 року та є непрацюючим інвалідом,отримує адресну допомогу та пенсію. Вказані обставини підтверджуються особистим підписом ОСОБА_1 .

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку доказам позивача. Доводи апеляційної скарги у вказаній частині є необґрунтованими .

Аналіз вищезазначених норм права та досліджених доказів ,не може свідчити про постійне проживання позивача ОСОБА_1 разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини у розумінні статті 1268 ЦК України .

За правилами статей 12, 13, 77-81, 89 ЦПК України обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Як встановлено по справі, на час відкриття спадщини після смерті батька ІНФОРМАЦІЯ_1 позивач ОСОБА_1 мешкала за адресою АДРЕСА_3 . Крім того ,ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді ОСОБА_1 не надала жодного доказу в підтвердження того, що вона зверталася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, хоча вважає, що має на це право з підстав проживання із спадкодавцем ОСОБА_3 на момент його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно і відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 матеріали справи не містять, а в судовому засіданні суду апеляційної інстанції жодний з учасників не підтвердив факту її звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва разом із доказами спільного проживання із спадкодавцем на момент його смерті чи наявності відмови нотаріуса.Тобто,позивач ОСОБА_1 ,на відміну від відповідача , не реалізувала своїх спадкових прав.

Верховний Суд зауважує, що підтвердження проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не може бути підтверджено лише показаннями свідків (постанова Верховного Суду від 04 листопада 2020 року у справі № 759/14776/13-ц, провадження № 61-17235св18), 15 липня 2020 року справа № 297/1661/18, провадження № 61-18811св19).

А тому,доводи апеляційної скарги,про не прийняття судом першої інстанції до уваги свідчення допитаних свідків,порушення порядку оцінювання зібраних доказів ,задоволення клопотання про виклик свідків в кількості 5 осіб , з 9 заявлених осіб,що на думку скаржника свідчить про усічений характер судового процесу не є слушними .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення обставин справи, переоцінки доказів, які були предметом судового розгляду і яким суд надав правильну правову оцінку, а тому не слугують підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення, а рішення суду без змін.

Також слід зазначити, що у зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення понесені позивачем судові витрати (судовий збір за подання апеляційної скарги) відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 вересня 2020 року та додаткове рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10 листопада 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Повний текст постанови складений 28 грудня 2020 року .

Судді: