Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" листопада 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гончарука В.П.,

за участі секретаря Гриценко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про зняття арешту з майна, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд скасувати арешт накладений постанової слідчого від 14.01.2009 року у рамках кримінальної справи № 07-7739 на успадковану ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 є спадкоємцем ОСОБА_3 , що підтверджується заповітом ОСОБА_3 від 07.09.2009 року та витягом про реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі № 21358520 від 07.09.2009 року.

Так, відповідно до цього заповіту ОСОБА_3 заповіла Позивачу квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , що належала ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, номер нотаріального посвідчення № 4164 від 16.06.2006 року.

27.03.2019 року у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 нотаріусом Десятої київської державної нотаріальної контори було зареєстровано спадкову справу № 63964250.

02.09.2019 року з метою вступити у спадщину, Позивач звернулася до нотаріуса, де дізналась про існування арешту на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Як вбачається із довідки з Реєстру, зробленою нотаріусом, арешт було накладено постановою слідчого СВ Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві від 04.01.2009 року у кримінальній справі № 07-7739.

12.09.2019 року Позивач отримала відповідь № 8179/01-16 від Першої київської державної нотаріальної контори на свою заяву від 11.09.2019 року та отримала копію постанови слідчого від 04.01.2009 року у кримінальній справі № 07-7739.

Згодом Позивач звернулася до Подільського УП ГУНП в м. Києві, де отримала копію постанови слідчого від 04.01.2009 року про накладення арешту на майно. Із даної постанови вбачається, що у період 2009-2010 рр. слідчими здійснювалось досудове розслідування кримінальної справи № 07-7739, порушеної 15.07.2008 відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ознаками злочинів передбачених ч. 4 ст. 190 , ч.ч. 2,3 ст. 358, ч.2 ст. 209 КК України. У рамках даної справи з метою забезпечення доказів слідчим було накладено арешт на майно, зокрема, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

12.03.2013 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив вирок у цій справі, однак, як вбачається з резолютивної частини вироку, суд не розпорядився щодо зняття арешту з квартири за адресою АДРЕСА_2 .

Враховуючи обставини справи, наразі відсутня будь-яка необхідність арешту квартири, успадкованої Позивачем, оскільки кримінальна справа була вирішена вироком Деснянського районного суду міста Києва від 12.03.2013 року.

А тому Позивач вважає, що арешт квартири є незаконним та порушує її право на отримання спадщини, у зв`язку з чим Позивач просить суд відновити порушене право та скасувати арешт, накладений на майно постановою слідчого від 04.01.2009 року у кримінальній праві № 07-7739 .

02 січня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про зняття арешту з майна, розгляд справи постановлено провести в порядку загального позовного провадження.

08 жовтня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, зобов`язано Десяту київську державну нотаріальну контору ( м. Київ, вул. Бажова, буд. 13/9) надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи заведеної після смерті спадкодавця ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

08 жовтня 2020 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче провадження у даній справі.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав заяву про розгляд справи без його участі, в якій підтримав позовні вимоги в повному обсязі виходячи з підстав викладених у змісті позовної заяви, просив прийняти рішення, яким їх задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. До початку судового засідання надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, закрити провадження у справі з підстав викладених у ньому та розгляд справи проводити без його участі.

Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має права на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин 1 та 2 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

В судовому засіданні встановлено, що Десятою Київською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа №295/2019, номер у спадковому реєстрі 63964250, після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , спадкоємцем за заповітом, який прийняв спадщину є позивач ОСОБА_1 , що підтверджується заявою про прийняття спадщини від 27 березня 2019 року за №841.

Відповідно до ст. 1216-1218 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно п. 4.17 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, якщо на спадкове майно накладено арешт судовим чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , накладено арешт, на підставі постанови б/н від 04.01.2009 року Слідчого слідчого відділу Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві старшим лейтенантом міліції Вишневським А.В. в рамках кримінальної справи № 07-7739, за ознаками складу злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

Крім того, як встановлено в ході судового розгляду, позивач звернулася до Подільського УП ГУНП в м. Києві, де отримала копію постанови слідчого від 04.01.2009 року про накладення арешту на майно, з якої вбачається, що у період 2009-2010 рр. слідчими здійснювалось досудове розслідування кримінальної справи № 07-7739, порушеної 15.07.2008 відносно ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ознаками злочинів передбачених ч. 4 ст. 190 , ч.ч. 2,3 ст. 358, ч.2 ст. 209 КК України. У рамках даної справи з метою забезпечення доказів слідчим було накладено арешт на майно, зокрема, на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, згідно вироку Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року, визнано винними ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ознаками злочинів передбачених ч. 4 ст. 190 КК України та призначено їм покарання.

Згідно відповіді Київського апеляційного суду від 25.09.2020 року за № 11/824/26/2020, в провадженні судді Київського апеляційного суду Балацької Г.О. на розгляді перебуває справа № 07-7739 за апеляціями прокурора Горкавої В.В., захисників Білявськго Я.М. та Крупнової Л.В. та обвинуваченої ОСОБА_5 на вирок Деснянського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року.

Також згідно даного листа вбачається, що відповідно до матеріалів кримінальної справи потерпілими у кримінальній справі є ОСОБА_8 ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , тобто ОСОБА_3 не є учасником даної кримінальної справи.

Крім того, як вбачається з матеріалів вказаної кримінальної справи обєктом злочинного посягання є об`єкти нерухомості розташовані за адресою: АДРЕСА_3 ; АДРЕСА_4 ; АДРЕСА_5 ; АДРЕСА_6 .

Відповідно даного листа, також встановлено, що рамках кримінального провадження на об`єкт злочинного посягання, а саме на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_3 , накладено арешт, на підставі постанови б/н від 04.01.2009 року Слідчого слідчого відділу Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві старшим лейтенантом міліції Вишневським А.В., однак дана квартира не визнана речовим доказом у вище зазначеній кримінальні справі.

Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що спадкодавець за заповітом ОСОБА_3 ніколи не перебувала в рамках кримінального провадження № 07-7739, в якості учасника справи та спірна квартира, яка належала останній на праві приватної власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , не визнавалась речовим доказом у даній кримінальні справі.

У ст. 319 ЦК України зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

В свою чергу, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань.

Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.

Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений можливості в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд.

Наведе свідчить про те, що позивач має право на звернення до суду з позовом для усунення свого порушеного права на прийняття у спадщину за заповітом нерухомого майна, а саме спірної квартири, оскільки безпідставне обтяження майна створює перешкоди в реєстрації права власності та в подальшому в його володінні. використанні, зокрема, неможливості розпорядитись ним.

Таким чином, позивач має право прийняти спадщину у встановленому законом порядку та в подальшому володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, однак не може цього робити через наявність обтяження на майно.

Виходячи з викладеного, на час звернення позивача із заявою до суду за наявності арешту (обтяження), накладеного на майно порушується право прийняти спадщину за заповітом, право власності, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому право позивача підлягає судовому захисту шляхом зняття арешту з майна.

Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01 липня 2003 року № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 30).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про зняття арешту з майна.

Керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321 ЦК України та керуючись ст.ст. 7-13, 76-81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві про зняття арешту з майна - задовольнити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_7 , яка належала на праві власності ОСОБА_3 , ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), накладений на підставі постанови від 04.01.2009 року Слідчого слідчого відділу Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві старшим лейтенантом міліції Вишневським А.В. в рамках кримінальної справи № 07-7739.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 17 листопада 2020 року.

Відомості щодо учасників справи:

Позивач:

ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_8 .).

Відповідач:

Головне управління Національної поліції в м. Києві (, адреса: 01601, м. Київ, вул. Володимирська, 15).

Суддя