Постанова

Іменем України

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 686/20190/18

провадження № 61-11740св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Хмельницький центр підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 січня 2019 року у складі судді Палінчака О. М. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 травня 2019 року у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Корніюк А. П., П`єнти І. В.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що під час судового розгляду адміністративної справи № 822/143/18 за його позовом до Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України

у відкритому судовому засіданні представником відповідача була поширена недостовірна, негативна інформація, яка містилась у колективній заяві працівників Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України від 09 жовтня 2017 року.

У заяві, зокрема, зазначено, що ОСОБА_1 нецензурно звертався до перемінного складу центру; безпідставно, з власних амбіцій, виганяв слухачів із занять та принижував їхню гідність перед колегами; вчиняв сексуальні домагання до слухачок центру за здачу іспитів та хороших оцінок; брав хабарі за здачу іспитів зі своєї дисципліни з слухачів; неодноразово був помічений у розпиванні алкогольних напоїв на території навчального закладу та поза його межами; конфліктував із більшістю працівників центру; агресивно та неадекватно реагував на зауваження керівництва та своїх колег щодо його поведінки тощо.

Таке розповсюдження недостовірної інформації принижує його честь і гідність,

у зв`язку з чим йому було заподіяно моральну шкоду.

У зв`язку з цим просив: визнати зазначену інформацію недостовірною; зобов`язати Хмельницький центр підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України спростувати цю інформацію шляхом оголошення резолютивної частини рішення колективу Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України не пізніше, ніж через 10 днів після набрання рішення законної сили; стягнути з відповідача на його користь 74 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від

30 січня 2019 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 14 травня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції керувався тим, що у матеріалах справи відсутні фактичні дані, які б доводили, що зазначена у колективному зверненні працівників центру від 09 жовтня 2017 року інформація, яка була поширена представником відповідача в ході розгляду судом справи № 822/143/18 є такою, що призвела до приниження честі, гідності чи ділової репутації ОСОБА_1 .

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вказав, що колективна заява була надана суду представником центру в адміністративній справі № 822/143/18 в якості доказу, судом було проведено оцінку цього доказу та надано відповідний висновок, який міститься в рішенні суду. А тому оголошення представником Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України змісту колективного звернення у відкритих судових засіданнях (справа № 822/143/18) не є поширенням недостовірної інформації, оскільки зміст цієї заяви був предметом дослідження суду. В цьому випадку відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі, гідності та ділової репутації. Звертаючись з колективною заявою від 09 жовтня 2017 року члени колективу центру просили перевірити викладені у зверненні обставини та надати їм відповідну оцінку уповноваженими на те органами, заступником Міністра юстиції України та начальником центру. Тобто доведення цієї інформації до вказаних осіб також не можна вважати поширенням недостовірної інформації, оскільки таким чином особи реалізували своє право на звернення до органу влади, місцевого самоврядування, гарантоване статтею 40 Конституції України.

Аргументи учасників справи

У червні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 січня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 травня

2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив оскаржені судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд помилково вказав, що колективна заява від 09 жовтня 2017 року надана представником відповідача

в адміністративній справі № 822/143/18 в якості доказу. Насправді колективна заява, спрямована до суду першої інстанції і в подальшому озвучена

в апеляційному суді, не стосувалася службового розслідування, не належала до матеріалів такого розслідування, за результатами якого прийнято оскаржений наказ про звільнення позивача з посади, нею не обґрунтовувалися доводи або заперечення відповідача, а отже не стосувалася предметом позову та не була доказом у справі.

Також невірним є зазначення в оскарженій постанові апеляційного суду про те, що на час розгляду справи викладені у зверненні обставини були предметом перевірки посадовими особами Міністерства юстиції України. Такі обставини не відповідають дійсності, оскільки на момент розгляду справи Хмельницьким окружним адміністративним судом колективна заява ще не була предметом розгляду ні посадовими особами Міністерства юстиції України, ні Хмельницького центру.

У вересні 2019 року Хмельницький центр підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить оскаржені судові рішення залишити без змін, касаційну скаргу - без задоволення, посилаючись на безпідставність її вимог. Зазначено, що посилання позивача на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року у справі № 822/143/18

є неправомірним тому, що це рішення законної сили не набрало та було скасоване постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від

05 червня 2018 року. Оголошення представником відповідача змісту колективного звернення у відкритих судових засіданнях не є поширенням недостовірної інформації, оскільки зміст цієї заяви був предметом дослідження судом.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.

Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що членами колективу Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України

09 жовтня 2017 року було подано заяву на ім`я начальника цього центру та заступника Міністра юстиції України, в якій було зазначено, що ОСОБА_1 , займаючи посаду викладача циклу спеціальних дисциплін, вчиняє неправомірні діяння, а саме: нецензурно звертається до перемінного складу центру; безпідставно з власних амбіцій виганяє слухачів із занять та принижує їхню гідність перед колегами; вчиняв сексуальні домагання до слухачок центру за здачу іспитів та хороших оцінок; бере хабарі за здачу іспитів зі своєї дисципліни з слухачів; неодноразово був помічений у розпиванні алкогольних напоїв на території навчального закладу та поза його межами; щодо нього було відкрито кримінальне провадження за побиття людей в громадському місці; конфліктує із більшістю працівників центру, висловлюється в їх бік нецензурною лексикою; надавав неправдиві свідчення щодо працівників центру у засобах масової інформації, дестабілізуючи цим навчальний заклад; агресивно та неадекватно реагує на зауваження керівництва та своїх колег щодо його поведінки.

За результатами розгляду колективної заяви начальником Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України складено висновок від 17 травня 2018 року, яким частково встановлені факти, викладені у заяві, а саме порушення службової дисципліни, норм професійної та службової етики, неповаги до слухачів центру тощо.

За результатами звернення ОСОБА_1 . Міністерством юстиції України було проведено цільову перевірку, на підставі чого сформовано відповідну довідку, згідно з якою встановлено, що інформація щодо неетичної поведінки ОСОБА_1

у колективі підтверджена, в той час як інформація щодо отримання хабарів за складання іспитів зі своєї дисципліни від слухачів, неодноразове розпиття алкогольних напоїв на території навчального закладу базується на припущеннях та чутках, особистих образах та документально не підтверджена.

У ході судового розгляду адміністративної справи № 822/143/18 за позовом ОСОБА_1 до Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідачем в якості доказу подано зазначену колективну заяву від 09 жовтня 2017 року.

Апеляційним судом також встановлено, що у 2018 році ОСОБА_1 звернувся до адміністративного суду з позовом до Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення грошового забезпечення. У рішенні Хмельницького окружного адміністративного суду від 26 лютого 2018 року у цій справі суд надав оцінку доказу, колективній заяві працівників центру, в якій вказувалось про вчинення ОСОБА_1 неправомірних діянь, зробивши висновок про те, що ця заява на час розгляду справи судом є нереалізованою.

Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або

в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі статтею 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими благами, які охороняються цивільним законодавством.

У частині першій статті 277 ЦК України визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі

і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2019 року у справі № 461/9631/15-ц (провадження № 61-14857св18) зазначено: «тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча

б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) щодо її застосування».

Згідно зі статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати

і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади

і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане

з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду

і є необхідним в демократичному суспільстві.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ вираження поглядів є однією

з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції її предмет стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS

v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, від 06 жовтня 2015 року)».

ЄСПЛ вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Хоча Конституційний Суд дійшов такого висновку у контексті тлумачення положень Цивільного кодексу 1963 року (стаття 7), який втратив чинність до того, як відбулися оскаржувані події, заявниця могла обґрунтовано сподіватися, що цей висновок так само буде застосовний і до «нового» Цивільного кодексу 2003 року. Така правова позиція підтверджується постановою Пленуму Верховного Суду від 27 лютого 2009 року (SIRYK

v. UKRAINE, N 6428/07, § 37, ЄСПЛ, від 31 березня 2011 року).

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових

і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України дає підстави для висновку, що

у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація,

і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою для пред`явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі,

а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом.

Громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення (частина перша статті 1 Закону України Законом України «Про звернення громадян»).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду справа від 09 листопада 2020 року у справі

№ 752/5766/16-ц (провадження № 61-9541св19) зазначено, що «у разі, якщо особа звертається до юридичної особи із зверненням про проведення перевірки певних обставин і в якому міститься та чи інша інформація, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою права, передбаченого Законом України «Про звернення громадян», а не поширення недостовірної інформації.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі

№ 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зазначено, що «ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача

у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи)».

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками судів про відмову у задоволенні позову, оскільки використання колективної заяви від 09 жовтня 2017 року у відкритих судових засіданнях під час розгляду адміністративної справи № 822/143/18 є процесуальною дією учасника цієї справи, а викладена

у цій заяві інформація є реалізацією працівниками Хмельницького центру підвищення кваліфікації персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України свого права на звернення, гарантованого статтею 40 Конституції України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені судові рішення ? без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 30 січня 2019 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 14 травня

2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

І. О. Дундар

М. Ю. Тітов