10 грудня 2020 року Деснянський районний суд м.Києва в складі:
головуючого судді Скрипки О.І.
при секретарі Моторенко К.О.,
за участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника третьої особи Жуковської Я.В.,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бригіда Володимир Олександрович, державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Чуйко Ганна Георгіївна, про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення, виселення, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання договорів купівлі-продажу квартири недійсними, скасування рішення про державну реєстрацію, визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним, усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення, виселення.
Як зазначає позивач, вона тривалий час доглядала за своєю свекрухою, потім за її сестрою, потім за батьком в Іванківському районі Київської області та постійно виїздила з м.Києва, так як тимчасово брала роботу, щоб розрахуватись з боргами за лікування та поховання батька та інших родичів. В червні 2019 року їй зателефонувала сусідка та повідомила, що до будинку постійно приходять люди, які бажають придбати спірну квартиру. Повернувшись до м.Києва, вона побачила, що вхідні двері та замки замінено, а її речі були звалені біля під`їзду та вивезені працівниками ЖЕКу № 310. 15.07.2019 року нею були викликані працівники поліції, проте зрізати замки та входити до квартири вони відмовились. В подальшому, 01.08.2019 року вона повторно звернулась до поліції, подавши відповідну заяву.
Позивач вказує на те, що їй вдалось знайти людину, яка змінила вхідні двері та замки - відповідача ОСОБА_3 , який пред`явив їй договір купівлі-продажу квартири від 03.04.2019 року, за яким її квартира була начеб то продана йому відповідачем ОСОБА_4 . В свою чергу, відповідач ОСОБА_4 придбав спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2018 року. Після отримання довідки про інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.08.2019 року стало відомо, що на час звернення до суду з 03.04.2019 року власником спірної квартири є ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.04.2019 року; з 11.12.2018 року по 03.04.2019 року власником квартири був ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2018 року; до 11.12.2018 року власником спірної квартири рахувалась ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого згідно з розпорядженням (наказом) № 2349 від 18.11.1999 року Ватутінської районної державної адміністрації. Проте, Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація надала лист від 23.08.2019 року про те, що наявне в архівних документах за 1999 рік розпорядження органу приватизації № 2349 датовано травнем 1999 року та стосується приватизації квартири за іншою адресою, а тому було відмовлено у видачі витягу з вказаного розпорядження.
З урахування наведеного, позивач вважає, що наведений документ свідчить про те, що спірна квартира незаконно вибула з державної власності у приватну на підставі фіктивного документа, який було неправомірно внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також, позивач вважає, що вищевказані договори купівлі-продажу квартири мають бути визнані недійсними, так як спірна квартира не приватизована, тобто, не є приватною власністю та не могла відчужуватись фізичним особам. Також, їй мають бути усунуті перешкоди у користуванні квартирою шляхом її вселення та зобов`язання відповідача ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у подальшому користуванні квартирою.
Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги в повному обсязі.
Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 11.09.2019 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання, а також витребувано копії оспорюваних договорів купівлі-продажу.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.11.2019 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру.
29.01.2020 року до суду надійшли зміни до позовної заяви, відповідно до яких позивач просила визнати оспорюване свідоцтво про право власності та договори купівлі-продажу квартири недійсними, скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 26.10.2018 року, а також усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом її вселення.
24.06.2020 року позивачем подано уточнення до позовної заяви, відповідно до яких позивач просила задовольнити вищенаведені позовні вимоги, а також просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача ОСОБА_3 зі спірної квартири.
Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 24.06.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду в загальному порядку.
В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_2 уточнені позовні вимоги підтримали з вищевикладених підстав і обставин та просили про їх задоволення в повному обсязі.
Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином, причини неявки суд не повідомили, заперечень на позов до суду не надали.
На підставі ст. 280 ЦПК України та враховуючи думку позивача та представника позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи.
Представник третьої особи - Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації позовні вимоги підтримала та просила про їх задоволення.
Третя особа - приватний нотаріус КМНО Бригіда В.О. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином. У своїх листах приватний нотаріус просить розглядати справу в його відсутність та прийняти рішення згідно норм чинного законодавства.
Третя особа - державний реєстратор Чуйко Г.Г. в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.
Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність третіх осіб.
Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
12.01.1995 року позивач була зареєстрована у вказаній квартирі і є зареєстрованою по теперішній час. Син позивача ОСОБА_6 знятий з реєстраційного обліку в зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.12, 168, 169, 170 т.1).
Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на житло від 18.11.1999 року, спірна квартира належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі розпорядження Ватутінської районної державної адміністрації м.Києва від 18.11.1999 року № 2349 (а.с.74 т.1).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11.12.2018 року ОСОБА_5 продала вищевказану квартиру відповідачу ОСОБА_4 (а.с.69-70 т.1).
В подальшому 03.04.2019 року відповідач ОСОБА_4 продав спірну квартиру відповідачу ОСОБА_3 на підставі відповідного договору купівлі-продажу квартири (а.с.44-45 т.1).
В той же час, згідно листа Управління житлово-комунального господарства Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 16.01.2020 року № 33-28/1, через відділ приватизації державного житлового фонду та створення ОСББ Управління житлово-комунального господарства не проходила приватизація квартири АДРЕСА_1 , рішення про приватизацію вказаної квартири органом приватизації району не приймалось. Також повідомлено, що Ватутінською районною державною адміністрацією м.Києва, як органом приватизації, розпорядження про приватизацію спірної квартири не приймалось, свідоцтво про право власності від 18.11.1999 року № НОМЕР_1 на спірну квартиру на ім`я ОСОБА_5 не видавалось (а.с.167 т.1).
Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, вказуючи на те, що таке свідоцтво на ім`я ОСОБА_5 не видавалось, а вона, як наймач квартири, з заявою про приватизацію квартири у встановленому порядку не зверталась. Відтак, квартира вибула з державного житлового фонду незаконно, що тягне за собою і необхідність скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, укладених відповідачами. Крім того, підлягають поновленню її порушені права шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою, в тому числі її вселення та виселення відповідача.
Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.
Так, вирішуючи питання про обґрунтованість та підставність позову в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності, суд керується нормами законодавства, чинними на час видачі оскаржуваного свідоцтва, тобто станом на 18.11.1999 року.
У відносинах приватизації положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є спеціальними, тоді як відповідні положення ЖК УРСР в таких правовідносинах є нормами загальної дії.
Так, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду" від 19.06.1992 року (тут і далі по тексту в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин.
Відповідно до ст.1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду", приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.
Статтею 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.
Згідно ч.11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду", спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом або арбітражним судом відповідно до їх компетенції.
На підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно.
До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.
Відповідно до ст. 1, 4, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.
Крім того, згідно з частиною 1 статті 58 Житлового кодексу Української PCP, єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер на жиле приміщення.
Відповідно до частин першої і другої статті 61 та частини першої статті 65 Житлового кодексу Української PCP, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Що ж стосується вимог позивача про визнання недійсним договорів купівлі-продажу спірної квартири, то суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Також, відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
За вимогами ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.
Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України).
Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник.
Як встановлено під час судового розгляду, спірна квартира вперше була відчужена на підставі свідоцтва про право власності, яке визнається судом недійсним. Відтак, судом встановлено, що договір купівлі-продажу квартири 11.12.2018 року укладався не власником квартири, а тому даний договір має бути визнаний недійсним, що також тягне за собою і визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири від 03.04.2019 року, що укладений між відповідачами. З урахуванням наведеного, суд задовольняє позовні вимоги і в цій частині.
Що ж стосується вимог позивача про усунення перешкод, вселення та виселення, то суд також вважає ці вимоги обґрунтованими.
Так, статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.
Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
Оскільки внаслідок визнання недійсними свідоцтва про право власності та договорів купівлі-продажу квартири відповідач ОСОБА_3 втрачає право власності на спірну квартиру, то відповідно, він втрачає і право на проживання в ній. Відтак, він підлягає виселенню зі спірного житла. Позивачу ж належить усунути перешкоди у користуванні майном, на що вона має належні правові підстави, в тому числі і шляхом її вселення до спірної квартири.
При таких обставинах, зважаючи на все вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу як окремо, так і в їх сукупності, суд вважає, що вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі ст.ст. ст.ст. 4, 5, 12, 13, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ст.ст.9, 61, 64,65 ЖК України, ст.ст.12, 15, 16, 20, 202, 203, 215, 655 ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.
Визнати Свідоцтво про право власності на житло від 28.11.1999 року, видане на ім`я ОСОБА_5 , на квартиру АДРЕСА_1 недійсним.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 11.12.2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за №761.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 03.04.2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бригідою Володимиром Олександровичем, зареєстрований в реєстрі за №174.
Усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ІПН НОМЕР_2 , в квартиру АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН НОМЕР_3 , в квартири АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судомому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 17 грудня 2020 року.

Суддя: