Номер провадження: 22-ц/813/8916/20
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Завальнюка Дмитра Юрійовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2020 року ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 . Заяву обґрунтовувала тим, що постійно страждає від психологічного, а останнім часом економічного та фізичного насилля від свого чоловіка, яке відбувається на очах спільних малолітніх дітей. ОСОБА_1 навідується на адресу проживання ОСОБА_2 , доводить її до нервових зривів, забирає особисті речі та документи заявниці, застосовує фізичну силу проти жінки у присутності неповнолітніх дітей. ОСОБА_2 зверталась до правоохоронних органів та дільничного з заявами щодо вжиття заходів стосовно протиправних дій чоловіка. У зв`язку із діями чоловіка, страждають неповнолітні діти, які є свідками застосування проти матері фізичного та психологічного насилля. ОСОБА_1 систематично принижує, доводить до нестабільного нервового стану, після чого викликає поліцію та швидку допомогу, з метою госпіталізувати ОСОБА_2 до психічної лікарні. ОСОБА_1 з метою завдання моральних та фізичних страждань заявниці, виганяє жінку з постійного місця проживання, погрожує завданням тілесних ушкоджень у разі звернення до правоохоронних органів заявниці, використовує у спілкуванні лайку, перешкоджає нормальному спілкуванню та догляду за дитиною з інвалідністю, яка перебуває на утриманні ОСОБА_2 .

У зв`язку із тим, що протиправні дії ОСОБА_1 не припиняються, заявниця побоюючись за безпеку свого життя та своїх малолітніх дітей, просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 на строк 6 /шість/ місяців із відповідними заходами тимчасового обмеження його прав, а саме: заборонити ОСОБА_1 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити вести листування, телефоні переговори з ОСОБА_2 , або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задоволено. Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_1 строком на шість місяців. Встановлено наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ):

-заборонено ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), за адресою: АДРЕСА_2 ;

-заборонено ОСОБА_1 (паспорт серії НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ), вести листування, телефоні переговори з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ) або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Завальнюк Дмитро Юрійович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи на 15.12.2020 року на 15-00 г., заявник та заінтересована особа, їхні представники в судове засідання не з`явилися, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції внаслідок обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду через посилення противоепідемічних заходів у зв`язку з поширенням в Україні коронавірусної інфекції СОVID-19 або заяв про відкладення розгляду справи з наведенням відповідних мотивувань до апеляційного суду не подавали.

15.12.2020 року від представника ОСОБА_1 адвоката Завальнюка Дмитра Юрійовича надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи заяву ОСОБА_2 , суд першої інстанції зважаючи на триваючий та системний характер насильницьких дій ОСОБА_1 виходив з доведеності ризику продовження вчинення ним домашнього насильства по відношенню до заявниці та з метою захисту прав і свобод заявниці, вважав наявними підстави для видачі обмежувального припису стосовно ОСОБА_1 строком на шість місяців, встановивши наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_1 відносно ОСОБА_2 : заборонено ОСОБА_1 перебувати в місці проживання (перебування) ОСОБА_2 за її місцем реєстрації та фактичного проживання: АДРЕСА_2 та заборонено ОСОБА_1 вести листування, телефоні переговори з ОСОБА_2 або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

- 26.06.2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб;

- від шлюбу подружжя має дітей: дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- спільне життя у подружжя не склалось у зв`язку з психологічним, а останнім часом і фізичним насиллям з боку чоловіка, яке відбувалось на очах малолітньої та неповнолітньої дитини з інвалідністю;

- 08.09.2020 року ОСОБА_2 в черговий раз ставши жертвою домашнього психологічного, економічного та фізичного насилля з боку чоловіка ОСОБА_1 , подала заяву-повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1-2 ст. 120 та ст. 126 Кримінального кодексу України, та заяву-повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 185 Кримінального кодексу України, що підтверджується копіями заяв про вчинення кримінального правопорушення та талонів-повідомлень до Єдиного обліку №43951 та №43951 доданих до матеріалів цивільної справи;

- поведінка ОСОБА_1 негативно впливає на стан здоров`я та психоемоційний стан неповнолітніх дітей, та ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 2 ст. 350-5 ЦПК України суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.

Під час розгляду апеляційної скарги поданої в інтересах ОСОБА_1 адвокатом Завальнюком Д.Ю. на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року, представник заявника ОСОБА_2 адвокатом Довженко О.Ю. до Одеського апеляційного суду подано клопотання про приєднання до справи витягу ЄРДР від 16.10.2020 року за зверненням ОСОБА_5 із заявою від 15.10.2020 року про порушення ОСОБА_1 правил обмежувального припису, встановлених рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2020 року з правовою кваліфікацією дій ОСОБА_1 за ст. 390-1 КК України та висновку спеціаліста психолога за результатами психологічного дослідження від 17.11.2020 року, посилаючись на те, що після ухвалення судом першої інстанції рішення від 30.09.2020 року про видачу обмежувального припису, заінтересована особа порушила вимоги обмежувального припису та продовжила домашнє насильство у відношенні заявника, що вплинуло на емоційний та психологічний стан неповнолітніх дітей, які проживають разом з заявником і самої заявниці через насильство проявлене до неї заінтересованої особою після ухвалення судового рішення та внаслідок реакції дітей на проявлене до неї насильство з боку ОСОБА_1 , що вимусило її звернутися по допомогу до спеціаліста-психолога.

Враховуючи скорочені строки розгляду заяви про видачу обмежувального припису, специфіку характеру та предмету правовідносин, які складаються між заявником та заінтересованою особою, необхідності оцінки ризиків для життя і здоров`я учасників таких правовідносин, заявник та заінтересована особа не позбавлені можливості надавати докази на підтвердження обставин, якими обґрунтована заява про видачу обмежувального припису та на підтвердження заперечень на заяву під час розгляду справи в апеляційній інстанції, а суд апеляційної інстанції - досліджувати надані докази з дотриманням вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України.

Крім того, згідно з ч. ч. 1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приєднує до справи та приймає до уваги витяг ЄРДР від 16.10.2020 року за зверненням ОСОБА_5 із заявою від 15.10.2020 року про порушення ОСОБА_1 правил обмежувального припису встановлених рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.09.2020 року з правовою кваліфікацією дій ОСОБА_1 за ст. 390-1 КК України та висновок спеціаліста психолога ОСОБА_6 за результатами психологічного дослідження від 17.11.2020 року, згідно якого у заявниці та її дочки 12 років ОСОБА_3 психоемоційний стан здоров`я систематично підлягає негативному впливу домашнього насильства (економічного та психологічного) з боку ОСОБА_1 , чоловіка ОСОБА_5 , про що свідчать виявлені психологічні порушення і психосоматичні зміни стану здоров`я ОСОБА_5 та її дітей, агресивна поведінка і домашнє насильство ОСОБА_1 негативно впливає на соматичне здоров`я, психо-емоційний стан і віковий розвиток дітей, які і крім цього апріорі мають затримки у психічному розвитку у зв`язку з дитячою інвалідізацією. Результатом перенесених гострих і хронічних стресових розладів, став розвиток психо-соматичної симптоматики і психо-емоційних порушень з утворенням так званого психо-соматичного «порочного кола», коли моральні страждання і глибокі душевні хвилювання є причиною психо-соматичних та соматичних розладів, які в свою чергу є джерелом нових моральних страждань і глибоких душевних хвилювань, також підсилюючі існуючі моральні страждання і глибокі душевні переживання ОСОБА_5 та її дітей. Тобто чітко прослідковується причино-наслідковий зв`язок між систематичними стресовими ситуаціями домашнього насильства з боку ОСОБА_1 і станом ОСОБА_5 , доньки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 і сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Точно встановити ступінь негативного впливу сімейного насильства та агресивної поведінки ОСОБА_1 на стан здоров`я і психологічний розвиток його сина ОСОБА_4 не є можливим, однак з високою часткою вірогідності можна стверджувати, що цей вплив є однозначно негативним і таким, що поглиблює хворобливий стан дитини-інваліда. Даний висновок складений за результатами психологічного діагностичного дослідження, проведеного у відповідності з професійними психологічними нормами, включаючи етичні професійні норми. Рекомендовано: психологічна корекція сімейних взаємовідносин, стресового стану ОСОБА_5 , дочки ОСОБА_3 . Показана комплексна психологічна і фармакологічна корекція, рекомендовано спеціалістам органів опіки та піклування приділити прискіпливу увагу ситуації, що склалась, сприяти усуненню причин, які викликали негативний психо-емоційний стан ОСОБА_5 та її дітей (а. с. 143; 144-148).

Відповідно до пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суд під час вирішення такої заяви має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необгрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України від 07 грудня 2017 року № 2229-УШ «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 2, 7 частини другої статті 3 Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: колишнє подружжя; батьки (мати, батько) і дитина (діти).

Відповідно до пунктів 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Ураховуючи наведені норми права та встановлені фактичні обставини, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 відносно ОСОБА_5 вчиняє фізичне та психологічне насильство, яке відображається, як на самій заявниці, так і впливає на неповнолітніх дітей, які мешкають разом з нею. Заявниця неодноразово зверталася до правоохоронних органів з заявами про вчинення насильства у сім`ї, в яких вона порушувала питання про знущання останнім над нею в присутності неповнолітньої дочки ОСОБА_3 шляхом застосування морального й психологічного тиску, що знаходило своє підтвердження.

Таким чином, колегія суддів вцілому погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_7 , як жертва домашнього насильства, з урахуванням та оцінкою наявних ризиків потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Завальнюка Дмитра Юрійовича відносно того, що той не набув статусу «кривдника», оскільки не притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, не є обґрунтованими, оскільки сам по собі факт не притягнення особи до юридичної відповідальності не може бути підставою для відмови у встановленні тимчасових обмежень за наявності інших об`єктивних даних, якими підтверджуються доводи заявника.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі №404/5203/19.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Завальнюка Дмитра Юрійовича відносно того, що обмежувальним приписом порушуються права апелянта, як батька неповнолітніх дітей щодо спілкування з дітьми та їх виховання є неспроможніми, оскільки тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом установлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом № 2229-VIII, є легітимним заходом утручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, ураховуючи, що ці заходи пов`язані з протиправною поведінкою такої особи.

Така ж сама правова позиція зазначена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 28.04.2020 року у справі № 754/11171/19.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи порушень матеріального та процесуального права, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Завальнюка Дмитра Юрійовича - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 22.12. 2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк