ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Херсон

справа № 649/1319/19

провадження № 22-ц/819/1567/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) суддів:Пузанової Л.В., Склярської І.В., Чорної Т.Г.,
секретар Геленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , на рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області у складі судді Мамаєва В.А. від 17 серпня 2020 року, в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що 26 вересня 2018 року ОСОБА_1 отримав від неї позику в розмірі 29 714 євро та 4 євроцента, що за курсом Національного банку України на день звернення до суду становить 786 509 грн 38 коп., та зобов`язався повернути наведену суму до 26 вересня 2019 року, про що ним видана відповідна розписка.

Посилаючись на те, що зобов`язання щодо повернення отриманих у позику грошових коштів відповідач не виконав, просила стягнути з нього на її користь 29 714 євро та 4 євроцента, що еквівалентно 786 509 грн 38 коп.

Ухвалою від 30 січня 2020 року суд залучив до участі в справі ОСОБА_4 як третю особу на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Рішенням суду від 17 серпня 2020 року постановлено позов задовольнити частково та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 681 420 грн 08 коп. та витрати на сплату судового збору у розмірі 6 814грн 21 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Петришак Андрій Ярославович, просить рішення суду в частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у позові в повному об`ємі.

Скарга мотивована тим, що рішення суду є необґрунтованим внаслідок неповного та неправильного встановлення обставин, які мають значення для справи, що призвело до помилкових висновків щодо суті спірних правовідносин та застосування норм матеріального права, які ці правовідносини регулюють.

Вважає, що його відносини із позивачем виникли внаслідок укладення 02.11.2016 року договору купівлі-продажу акцій, а заявлені нею до стягнення грошові кошти в сумі 29 714,4 євро були добровільно вкладені ОСОБА_5 в розвиток ЗАТ «Bulves» і не можуть бути витребувані за правилами, визначеними законом для договорів позики.

Неправильними відповідач вважає висновки суду в частині застосування до спірних правовідносин норм сімейного законодавства та неврахування ним тієї обставини, що договір позики, на який посилається позивач в обґрунтування позову, укладений без згоди дружини позичальника ОСОБА_4 , яка, вступивши у справу як третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору, заперечувала факт укладення ОСОБА_1 договору позики із позивачем.

Факт видачі ним боргової розписки пояснює тим, що був введений ОСОБА_6 в оману щодо необхідності її написання та невикористання у подальшому, в тому числі у судовому порядку.

У відзивах на апеляційну скаргу: представник позивача- адвокат Попович Р.І. її доводи не визнав, висновки суду вважає правильними та обґрунтованими; третя особа ОСОБА_4 погодилася із наведеними в скарзі доводами та запереченнями та проти її задоволення не заперечує.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач не виконав свої зобов`язання щодо повернення позики позивачці, тому витребувані останньою грошові кошти підлягають стягненню з нього в межах доведеної суми позики, що становить 681 420 гривень.

В процесі розгляду справи суд встановив, що у період з вересня по листопад 2016 року ОСОБА_7 здійснила переказ грошових коштів на загальну суму 681 420 гривень на картковий рахунок ОСОБА_1

26 вересня 2018 року ОСОБА_1 видав письмову розписку, якою підтвердив, що отримав від ОСОБА_3 еквівалент 29 714,4 євро в якості безпроцентної позики та зобов`язався повернути зазначену суму до 26 вересня 2019 року (т.1, а.с.8).

Оригінал наведеної розписки зберігається у позивачки.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно із положеннями статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Крім того, за приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Враховуючи, що на підтвердження укладення сторонами договору позики та його умов відповідач як позичальник видав боргову розписку, оригінал якої знаходиться у позивачки як у позикодавця (кредитора), а факт виконання свого обов`язку повернути позику шляхом зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця відповідачем не підтверджено і на такий він не посилається, колегія суддів висновок суду щодо обґрунтованості позову у спірних правовідносинах вважає правильним, тобто таким, що відповідає обставинам справи в межах наданих сторонами і досліджених судом доказів та нормам матеріального права, які регулюють ці правовідносини.

При цьому, на думку колегії суддів, суд обґрунтовано не прийняв до уваги заперечення відповідача щодо неотримання ним від позивачки заявлених до стягнення та зазначених у борговій розписці грошових коштів, оскільки відповідно до положень частини другої статті 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Враховуючи, що сума позики у спірних правовідносинах більш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, договір позики має бути укладений у письмовій формі, а тому свідчення свідків щодо одержання чи неодержання суми позики позичальником згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України не є допустимим доказом для підтвердження наведеної обставини.

Правильно оцінені судом і надані відповідачем у підтвердження своїх заперечень докази стосовно того, що насправді грошові кошти були передані позивачкою не йому у позику, а вкладені нею у розвиток ЗАТ «Bulves», зареєстрованого в Литовській Республіці (м.Вільнюс), директором якого він (відповідач) є, так як факт одержання позики ним особисто підтверджено борговою розпискою та банківськими платіжними документами про переказ грошових коштів на його ім`я, в той час, як доказів на підтвердження перерахування цих грошових коштів на рахунок зазначеної юридичної особи та умов, на яких це відбулося, а звідси,- об`єму прав та обов`язків позивачки та ЗАТ «Bulves» щодо них, відповідач не надав.

Та обставина, що 02 листопада 2016 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 уклали договір купівлі-продажу акцій зареєстрованого в Литовській Республіці ЗАТ «Bulves», не свідчить, що при цьому були використані чи передані на користь зазначеної юридичної особи будь-які грошові кошти, оскільки відповідач діяв як продавець на правах фізичної особи, а не як представник товариства. За умовами наведеної угоди ОСОБА_10 придбала у ОСОБА_11 43 звичайні іменні акції наведеного товариства номінальною вартістю 28,96 євро за одну акцію та сплатила продавцю при підписанні цього договору 1 245,28 євро (28,96х43), (т.1, а. с. 57-60).

26 вересня 2018 року ( удень видачі ОСОБА_1 боргової розписки) ці ж сторони уклали договір купівлі-продажу акцій, за умовами якого ОСОБА_12 , діючий як покупець на правах фізичної особи, купив у ОСОБА_13 43 одиниці звичайних іменних акцій зареєстрованого у Литовській Республіці ЗАТ «Bulves», а ОСОБА_10 як продавець цих акцій отримала за них від покупця при підписанні угоди 1 245,28 євро (т.1, а. с. 62-65).

Отже, надані відповідачем докази не підтверджують доводи про те, що його правовідносини із позивачем носять інший, ніж договір позики, характер та що отримані ним від неї грошові кошти є не безпроцентною позикою, як про це зазначено у борговій розписці, а добровільним внеском ОСОБА_13 у розвиток ЗАТ «Bulves».

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Зокрема, заперечення відповідача факту передачі йому зазначеної позивачем суми позики та укладення з ОСОБА_3 договору позики, не підтверджені належними та допустимими доказами, в той час як видана ним боргова розписка та здійснені позивачем на його рахунок перекази грошових коштів спростовують ці заперечення та підтверджують як факт передачі суми позики, так і умови договору позики.

Висновки суду не суперечать висновкам Верховного Суду, викладеним у зазначених в апеляційній скарзі постановах від 01.08.2018 року у справі № 654/2275/16-ц та від 20.02.2019 року у справі №755/3297/15-ц щодо застосування статей 1047, 1051 ЦК України, а навпаки відповідають цим висновкам, за якими, зокрема, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Не підтвердив відповідач належними та допустимими доказами і своє твердження про те, що насправді витребувані позивачкою грошові кошти були її вкладом у розвиток юридичної особи, оскільки факт передачі ним цих коштів на користь наведеного вище товариства будь-якими фінансовими документами не зафіксовано, як не зафіксовано і підстави, на яких могли виникнути цивільні права та обов`язки між ОСОБА_3 і ЗАТ «Bulves» щодо переданих ОСОБА_1 грошових коштів.

При наявності боргової розписки, виданої відповідачем від свого імені, його посилання на той факт, що позивачка є акціонером ЗАТ «Bulves», а передані в позику грошові кошти використані на придбання нею акцій товариства, в тому числі у майбутньому, вартість яких обумовлена ними у переписці по електронній пошті та в переписці у додатку «Вайбер», суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки позивачка факт таких розмов із відповідачем заперечила, а оригінали наведених електронних доказів у відповідача відсутні.

Відповідно до статті 100 ЦПК України інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема веб-сайти (сторінки), текстові повідомлення та інші дані в електронній формі, подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним цифровим підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис».

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідачем вимоги процесуального законодавства щодо електронного доказу не дотримано.

З огляду на наведене, відсутні правові підстави вважати, що договір позики у спірних правовідносинах мав іншу правову природу.

Не спростував відповідач і факт укладення договору позики та його реальність, оскільки в силу статті 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, яку відповідач не спростував, договір позики не оспорив як по суті, так і у зв`язку з доводами про його безгрошовість, в тому числі, із підстав вчинення правочину під впливом обману, як про це зазначено в апеляційній скарзі.

Не має правового значення для вирішення спору, що виник між сторонами, і посилання скаржника на відсутність згоди дружини відповідача на укладення спірного договору позики, враховуючи, що його дійсність, як уже зазначалося вище, не була предметом дослідження у цій справі, а вимог про повернення суми позики до ОСОБА_4 , дружини ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не заявляла та використання грошових коштів в інтересах сім`ї відповідача не доводила.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про відмову у задоволенні позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Великолепетиського районного суду Херсонської області від 17 серпня 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова