Провадження №22-ц/824/4507/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. Свій позов мотивував тим, що 28 жовтня 2013 року укладено договір позики, за яким він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 47 000,00 грн. строком на два місяці. Доказом отримання грошових коштів є власноруч написана ОСОБА_2 розписка. Відповідач умови договору не виконав, однак 16.06.2016 року написав лист про визнання боргу та його повернення до 30.12.2017 року. В урахуванням уточнення та збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача: 47 000,000 грн. - суму боргу, 42 635,07 грн. - процентів, 16 091,04 грн. - інфляційні втрати за нараховані проценти, 48 244,74 грн. - інфляційні втрати та 7 525,19 грн. - 3% річних. Зважаючи на наведене, просив суд стягнути з відповідача грошові кошти та судові витрати по справі.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2019 року вищезазначений позов задоволений частково; ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 47 000,00 грн. боргу, 11 319,92 грн.процентів, 6 745,12 грн. інфляційних втрат, 1 958,55 грн. річних та 5 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу,1 105,61 грн. судових витрат; в задоволенні решти позову відмовлено..

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду в частині якої в задоволенні було відмовлено скасувати та ухвалити нове рішення про повне задоволення позову. Обґрунтував скаргу тим, що висновок суду про зміну сторонами дати повернення боргу є необґрунтованим. Позивач не погоджувався на це і такий висновок суду є хибним припущенням, що суперечить вимогам ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про повне задоволення вимог про стягнення процентів за користування позикою в сумі 42 635,07 грн. та штрафних санкцій за ч.2 ст. 625 ЦК України. Разом з тим апелянт зазначає, що погоджується з висновком суду про відмову в стягнення інфляційних втрат на нараховані проценти в сумі 16 091, 04 грн.

Крім того, не погоджуючись із рішенням суду, відповідач також подав апеляційну скаргу, в якій посилається на однобічне, неповне і необ`єктивне дослідження доказів, що привело до неправильного встановлення судом фактичних обставин справи. Вважає, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати як незаконне та необґрунтоване. Обґрунтував скаргу тим, що судом не встановлено тих фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення. Зокрема судом безпідставно визначено термін повернення боргу до 30.12.2017 року, однак першочерговий строк у два місяці був продовжений за згодою сторін на невизначений строк, а зазначена в розписці дата 30.12.2017 року є орієнтовною. Позивач не висловлював вимогу виконання безстрокового зобов`язання, тому підстави відповідальності за ст. 625 ЦК України відсутні. Крім того судом не взято до уваги, що між сторонами укладено договір про надання безвідсоткової позики. Зазначає, що судом не надано належної оцінки показам свідків, які підтвердили факт повернення більшої частини коштів. Заперечує щодо витрат на професійну правничу допомогу в зв`язку з відсутністю належних доказів надання таких послуг і покладення таких витрат на нього вважає необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечує щодо змісту і вимог апеляційної скарги відповідача, зазначає, що відповідач посилається на неіснуючий факт про продовження строку повернення боргу «по згоді сторін», що заперечує позивач, і докази з цього приводу відсутні. Крім того вважає безпідставною позицію відповідача в частині процентів. Зазначає про незаконність вимоги про прийняття в якості доказів показів свідків у даній справі. Вважає, такі обґрунтування апеляційної скарги відповідача дають можливість апеляційному суду взагалі відмовити в задоволенні його апеляційної скарги.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки у справі ціна позову становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму, а дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступних висновків:

Одним із основних доводів відповідача було безпідставне з його точки зору неврахування факту погашення позики в більшій частині, який відповідач доводив за допомогою показів свідків. Дані твердження відповідача колегією суддів прийняті бути не можуть.

Статтею 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.

У відповідності до положень ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Зокрема не можуть бути доведенні посилання на факт виконання грошового зобов`язання за допомогою показів свідків. Дана позиція кореспондується з позицією Верховного Суду у справі №200/5647/18. На підтвердження наявності заборгованості позивачем до позову надано розписку відповідача (а.с.6), дану обставину не заперечує і сам відповідач, відтак така розписка є належним доказом, що підтверджує наявність боргу та його розмір. При цьому жодного належного доказу на підтвердження своїх посилань щодо часткового погашення позики відповідач до суду не представив, обмежившись при цьому своїми твердженнями та показаннями свідків. Таким чином така позиція відповідача не може бути прийнята апеляційним судом.

Стосовно зміни строку виконання зобов`язання.

При вирішенні справи суд першої інстанції виходив з того, що термін повернення коштів, отриманих відповідачем у позивача, було пролонговано шляхом видачі нової розписки від 16.06.2016 року. За висновком суду термін повернення боргу було змінено на 30.12.2017 року. Відповідач же стверджує про те, що в розписці від 16.06.2016 року не було встановлено нової дати повернення позики, зазначена в ній нова дата 30.12.2017 року є бажаною датою повернення коштів, а фактично зобов`язання із строкового було перетворене у безстрокове. В свою чергу позивач стверджує, що розписка від 16.06.2016 року не змінювала термін виконання зобов`язання, а фактично була надіслана йому відповідачем в якості додаткового підтвердження існування станом на таку дату боргу, що виник раніше.

Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із такою позицією суду першої інстанції щодо зміни строку виконання зобов`язання.

У відповідності до положень ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому згідно положень ст. 654 ЦК України така зміна договору даної категорії мала бути вчинена в письмовій формі.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що для прийняття посилань на зміну строку повернення позики, до суду мав би бути представлений письмовий документ, з якого вбачалось б не тільки намір боржника, але й волевиявлення або погодження позикодавця на таку зміну строку виконання зобов`язання. В той же час розписка від 16.06.2016 року не містить жодного з наведених елементів. Не свідчать про факт прийняття пропозиції боржника про продовження строку повернення позики до кінця 2017 року і самі дії позивача, який вже у вересні 2016 року звернувся до суду з вказаним позовом. За таких умов підстави вважати, що позикодавець погодив зміну строку повернення коштів в даному випадку відсутні. Зважаючи на викладене, з точки зору колегії суддів строк дії позики має вважатися два місяці, тобто з 28.10.2013 року по 28.12.2013 року.

Стосовно доводів щодо нарахування процентів.

Як вірно встановив суд першої інстанції, в існуючій розписці не було встановлено розміру процентів за користування позикою.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Договір позики вважається безпроцентним, якщо він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п`ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін (п. 1 ч. 2 ст. 1048 ЦК України).

Дані умови у спірних правовідносинах відсутні, оскільки позивач має право вимагати від відповідача сплати процентів у розмірі облікової ставки Національного банку України. При цьому у відповідності до абзацу другого ч. 1 ст. 1048 ЦК України такі проценти виплачуються до дня повернення позики. Зважаючи на вищевикладене з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування позикою у період з 28.10.2013 року по 01.05.2019 року (саме про такий кінцевий період позивач просив у своїй зміненій позовній заяві), що складає 42 635, 07 гривень.

Окрім того, у відповідності до положень ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Постановою від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц (провадження №14-254цс19) Велика Палата Верховного Суду погодилась з викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18 висновками Верховного Суду про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, відтак право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як вже було визначено вище, прострочення виконання зобов`язання з повернення позики розпочалося з 29.12.2013 року. У своїй заяві про зміну позовних вимог (а.с.121-132) позивач навів детальні розрахунки як 3 % річних від простроченої суми, так і інфляційних втрат боргу. Дані розрахунки були детально вивченні колегією суддів та визнані обґрунтованими. З урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 47 000 грн. - основного боргу; 42 635,07 грн. - процентів; 48 244,74 грн. - інфляційних втрат; 7 525,15 грн. - 3 % річних, а всього 145 404, 96 грн. При цьому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог про стягнення інфляційних втрат на проценти. Не оскаржує рішення в цій частині і сам позивач.

Не можуть бути прийняті апеляційним судом й посилання відповідача на неналежність рішення суду в частині витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи суд першої інстанції стягнув з відповідача на користь позивача 5 000 грн. понесених витрат на правничу допомогу. У відповідності до положень ст. ч. 6 ст.137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. В той же час дану вимогу відповідач не виконав, обмежившись лише голослівними твердженнями про незгоду з такими витратами. За таких умов апеляційна скарга в цій частині також є необґрунтованою.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення серед іншого є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Приписами ст.141 ЦПК України встановлено, що судовий збір та інші судові витрати покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених та відхилених вимог, а саме 3 718, 65 грн. - судового збору та 4 502, 00 грн. - витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2019 року в частині присудження до стягнення суми змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2 ) 47 000 грн. - основного боргу; 42 635,07 грн. - процентів; 48 244,74 грн. - інфляційних втрат; 7 525,15 грн. - 3 % річних, а всього 145 404, 96 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІН НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_2 ) 3 718, 65 грн. - судового збору та 4 502, 00 грн. - витрат на правничу допомогу.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько