ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Херсон

справа № 648/584/19

провадження № 22-ц/819/1526/20

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач)Пузанової Л.В.,
суддів:Склярської І.В.,
Чорної Т.Г.,
секретарГеленко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області у складі судді Сокирко Л.М. від 12 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області Луб`янський Віктор Андрійович, про визнання правочину недійсним, встановлення факту спільного проживання та поділ майна подружжя,

встановив:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області Луб`янський Віктор Андрійович, про визнання правочину недійсним, встановлення факту спільного проживання та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 1993 року проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу за адресою: АДРЕСА_1 , вони мали спільний бюджет та вели спільне господарство.

За час спільного проживання однією сім`єю ними було набуте майно -житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який 22 грудня 2018 року ОСОБА_2 подарувала своїй дочці ОСОБА_3 , без його згоди.

Посилаючись на те, що зазначене майно набуте ними за час спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності, та всупереч вимогам закону відчужено без його письмової згоди, позивач просив суд встановити факт спільного проживання його та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати недійсним договір дарування, укладений 22 грудня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області Луб`янським В.А.; в порядку поділу спільно нажитого майна подружжя визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими спорудами та будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням суду від 12 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, зазначаючи, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду про необґрунтованість позовних вимог за наявності належних та допустимих доказів, підтверджуючих факт спільного проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу протягом 23-х років, ведення спільного господарства, а також відсутності належних доказів придбання відповідачкою за власні кошти спірного майна, не відповідають обставинам справи та суперечать положенням чинного законодавства України, що регулює спірні правовідносини.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідачі, від імені яких діє ОСОБА_4 , доводи скарги не визнали, висновки суду у спірних правовідносинах вважають правильними та обґрунтованими.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не підтвердив належними та допустимими доказами своє право на спірне нерухоме майно, тому воно правомірно відчужене ОСОБА_2 без його на те згоди. Недоведеним суд вважав також факт спільного проживання позивача та ОСОБА_2 у зазначений ним період.

В процесі розгляду справи суд встановив, що 05 серпня 1996 року ОСОБА_2 купила у ОСОБА_5 домобудівлю з надвірними будівлями, яка знаходиться в АДРЕСА_1 , про що був укладений та зареєстрований Товарною біржею «Ізумруд» договір купівлі-продажу №260.

За технічними характеристиками придбана домобудівля мала житлову площу-41,2 кв.м., стіни-бутові, дах- шиферний (а.с.5).

Договір купівлі-продажу був зареєстрований в Херсонському бюро технічної інвентаризації 05.08.1996 року за №2 та в погосподарській книзі виконавчим комітетом Чорнобаївської сільської ради із особистим рахунком №120.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 27 вересня 2007 року, яке набрало законної сили, задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання угоди дійсною та постановлено визнати договір купівлі-продажу домобудівлі, яка розташована в АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 і посвідчений Херсонської товарною біржею «Ізумруд» 05.08.1996 року за №260, дійсним на підставі статті 220 ЦК України 1963 року.

За ОСОБА_2 визнано право власності на вказану домобудівлю без зазначення її технічних характеристик та в установленому законом порядку це право власності зареєстровано Херсонським державним бюро технічної інвентаризації 23.10. 2007 року(а. с. 9).

Згідно із наданим представником позивача технічним паспортом на спірну домобудівлю, який складений Херсонським бюро технічної інвентаризації 11.04.1995 року, житловий будинок мав загальну площу 70,4 кв. м., житлову площу- 41,2 кв. м., при ньому були: літня кухня літ. Б, котельна літ. В, сараї літ. Г, Д, туалет літ. Е, водопровід №1, огорожа №2,3, мощення І (а. с. 6-8).

22 грудня 2018 року ОСОБА_2 подарувала житловий будинок, який знаходиться за зазначеною адресою та розташований на земельній ділянці площею 0, 0738 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:001:0919 своїй дочці ОСОБА_3 , про що ними укладено та нотаріально посвідчено договір дарування.

Відповідно до пункту першого договору дарування житловий будинок в цілому складається з: житлового будинку літ. А, стіни камінь бут, житловою площею 41,2 кв. м., загальною площею 70,4 кв. м. , при якому є: літня кухня літ. Б, котельна літ. В, туалет літ. Е, навіс літ. И, сараї літ. З, Г, Ж, Д, водогін №1, огорожа №2, 3, вимощення №І.(а. с. 44).

На день придбання спірного нерухомого майна та на час його відчуження на користь ОСОБА_6 ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі не перебувала.

Позивач стверджує, що наведене нерухоме майно було придбане на ім`я ОСОБА_2 у період перебування з ним у фактичних шлюбних відносинах, тому відповідно до положень сімейного законодавства належить їм на праві спільної сумісної власності, а отже: його відчуження могло відбуватися лише за його згодою.

У підтвердження наведених доводів позивач надав суду видану Чорнобаївською сільською радою 12.10.2018 року довідку про стан сім`ї, в якій ОСОБА_2 зазначена його співмешканкою; свідоцтво про розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_7 22 листопада 2001 року; копію паспорта та домової книги, якими підтверджено його реєстрація у спірному будинку 07.03.1997 року; висновки органів поліції за результатами звернень ОСОБА_3 та ОСОБА_1 протягом 2018-2019 років з приводу конфліктів, які відбувалися між ними за місцем проживання та їх пояснень; акт обстеження, затверджений секретарем Чорнобаївської сільської ради за фактом проживання ОСОБА_1 у спірному будинку; пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 .

В суді апеляційної інстанції позивач надав суду інформацію сільського голови села Чорнобаївка, надану 14.09.2020 року на адресу адвоката Лодиги М., яка представляє інтереси позивача, про те, що у погосподарській книзі №2 за 2006-2010 роки, особовий рахунок № НОМЕР_1 , за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 зареєстрований як чоловік голови домогосподарства ОСОБА_2 , а також копію рішення Суворовського районного суду м.Херсона від18 жовтня 1994 року, яким розірвано його шлюб із ОСОБА_10 .

Враховуючи, що наведені документи підтверджують обставини, на які сторони посилалися в обґрунтування своїх доводів та заперечень як в суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі та відзиві на неї, колегія суддів в силу положень частини другої статті 367 ЦПК України дослідила ці докази при перегляді справи в апеляційному порядку.

Оскільки спірні правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо нерухомого майна виникли у 1996 році, колегія суддів вважає, що ці відносини регулюються ЦК України 1963 року, Законом України «Про власність», який втратив чинність 20.06.2007 року, та Кодексом про шлюб та сім`ю України (КпШС) , положення якого діяли до 01.01.2004 року.

Так, відповідно до вимог статті 13 Кодексу про шлюб та сі м`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у

державних органах реєстрації актів громадянського стану.

Час виникнення прав і обов`язків подружжя визначається

моментом реєстрації шлюбу в органах реєстрації актів

громадянського стану, а отже: фактичні шлюбні відносини чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не породжували у них прав та обов`язків подружжя та зазначений факт не мав для них правових наслідків і не підлягав встановленню судом.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про деякі питання, що виникли в судовій практиці по застосуванню Кодексу про шлюб та сім`ю України» від 15 червня 1973 року №6 із послідуючими змінами, правила статей 22, 28, 29 КпШС не можуть застосовуватись до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори мають розв`язуватись відповідно до п.1 статті 17 Закону України «Про власність» за нормами ЦК про спільну сумісну власність, якщо майно було набуте внаслідок спільної праці і інше не визначалось письмовою угодою між сторонами, а в інших випадках за нормами цього Кодексу про спільну часткову власність, з урахуванням ступеню участі цих осіб коштами і особистою працею у придбанні майна.

Враховуючи, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що придбаний у 1996 році на ім`я ОСОБА_2 будинок був набутий нею внаслідок спільної праці з ним або про те, що він брав участь у набутті цього нерухомого майна коштами і особистою працею, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною чи спільною частковою власністю позивача та відповідача ОСОБА_2 і для задоволення заявлених ним позовних вимог, в тому числі в частині визнання недійсним договору дарування спірного житлового будинку, розпорядитися яким без згоди позивача ОСОБА_2 мала право.

При цьому колегія суддів вважає, що надані сторонами докази суд оцінив з додержанням положень статті 89 ЦПК України та підстави для переоцінки цих доказів, в тому числі з врахуванням наданих позивачем на стадії апеляційного розгляду справи, відсутні.

Зокрема, надані ОСОБА_1 докази підтверджують вселення до спірного будинку та проживання в ньому як чоловіка, з яким власник цього будинку ОСОБА_2 проживала до 01.01.2004 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу, в той час, як доведення цього факту недостатньо для підтвердження права власності на придбане ОСОБА_2 у цей період нерухоме майно.

До того ж, до 22 листопада 2001 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_11 та не міг створити сім`ю із ОСОБА_2 , оскільки відповідно до приписів статті 44 КпШС України, яка регулювала наведене питання до 01.01.2004 року, шлюб вважався припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану, а не з часу ухвалення рішення про розірвання шлюбу судом.

Твердження позивача про те, що він увесь цей час мав офіційний заробіток, який міг витрачати в інтересах сім`ї, не свідчить про його участь коштами чи працею у придбанні спірного будинку або ж про поліпшення цього будинку, які б призвели до збільшення вартості майна протягом проживання в ньому.

Натомість відповідач ОСОБА_2 надала суду копію договору купівлі-продажу, укладеного нею та членами її родини, в тому числі відповідачем ОСОБА_3 , 05.07.1996 року про відчуження належної їм на праві власності квартири АДРЕСА_2 , за 512 000 000 карбованців, частина яких була витрачена на придбання 05.08.1996 року спірного будинку за 300 000 000 карбованців.

Обґрунтованими колегія суддів вважає також висновки суду щодо відсутності підстав для задоволення позову в частині вимоги про встановлення факту спільного проживання, так як відповідно до положень статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, серед яких і факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу після 01.01.2004 року, лише тоді, коли від цих фактів залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Оскільки факт проживання позивача із відповідачем ОСОБА_2 на час придбання спірного нерухомого майна (серпень 1996 року) відповідно до положень КпШС України не тягне за собою виникнення у нього особистих чи майнових прав, а період часу після 01.01.2004 року не має правового значення для вирішення питання щодо виникнення права власності на спірне нерухоме майно, встановлення цього факту в судовому порядку виключається.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції такими, що відповідають встановленим ним обставинам справи та нормам матеріального права, що регулює спірні правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на законі, належних доказах і як такі, що висновки суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Так, доводи скаржника зводяться до того, що ним підтверджено факт проживання із відповідачем ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом біля 23 років, однак цього недостатньо для визнання його співвласником спірного нерухомого майна із наведених вище підстав.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що рішення ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для його скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 375 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 12 серпня 2020 року- без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.В. Пузанова

Судді: І.В. Склярська

Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова