Номер провадження: 22-ц/813/6571/20
Номер справи місцевого суду: 497/261/19
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

У лютому 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про виселення.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що нежитлове приміщення площею 92 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 належить йому на праві власності. В оренду ОСОБА_3 він здав це приміщення на певних умовах оформити право на земельну ділянку, на якій розташоване це приміщення магазину, але ці вимоги останній не виконав, чим позбавив як себе, так і його законного права користуватися цим приміщенням, оскільки, не маючи договору оренди цієї земельної ділянки з місцевою владою, якій вона належить, не можна сплатити відповідний податок на землю, користуватися цією земельною ділянкою з метою підприємницької діяльності, тощо.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 просив суд ухвалити рішення про примусове виселення з нежитлового приміщення площею 92 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 та будь-яких інших осіб з товарно-матеріальними цінностями, які належать їм, звільнивши від їх товару та інших побутових речей це приміщення.

Процесуальний рух справи та короткий зміст судових рішень у справі:

у суді першої інстанції:

Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 22 квітня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено. Примусово виселено з нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , площею 92 кв. м ОСОБА_3 та будь-яких інших осіб з товарно-матеріальними цінностями, які належать їм, звільнивши від їх товару та інших побутових речей це приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що власником спірного нерухомого майна нежитлового приміщення площею 107 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , є позивач, що підтверджується витягом з державного реєстру, виникнення права користування цим приміщенням у відповідача не вбачається, оскільки суду не надано відомостей про державну реєстрацію цього права, хоча сторони не заперечували факт передачі позивачем і отримання відповідачем в оренду спірного приміщення, та факту користування цим приміщенням відповідачем з моменту укладення договору оренди і до моменту ухвалення судом цього рішення. А тому, враховуючи встановлені зазначені вище обставини що власником спірного майна вищевказаного нежитлового приміщення є позивач, при цьому майно без будь-яких правових підстав перебуває у володінні та користуванні відповідача, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

у суді апеляційної інстанції:

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 грудня 2019 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 .

Постанову суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 з 17 квітня 2014 року не є власником спірного нежитлового приміщення площею 92 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру, у зв`язку з чим рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з нежитлового приміщення не впливає на права і обов`язки ОСОБА_1 .

Оскільки, рішенням суду про задоволення позову про виселення з нежитлового приміщення не вирішувались питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

у суді касаційної інстанції:

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 11 рудня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Суд касаційної інстанції виходив з того, що, закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд не надав належної оцінки усім доводам апеляційної скарги щодо впливу оскарженого рішення районного суду на права заявника, не взяв до уваги, що вказаним рішенням, крім ОСОБА_3 , виселено будь-яких інших осіб з товарно-матеріальними цінностями, які належать їм, не перевіривши при цьому чи будуть порушені права ОСОБА_1 і чи відноситься вона до зазначених осіб та цього виселення.

Крім того, не надав належної оцінки доводам заявника про те, що запис про державну реєстрацію від 17 квітня 2014 року, за яким зареєстровано право власності на спірне приміщення за ОСОБА_2 , оскаржується ОСОБА_1 у Болградському районному суді Одеської області, також позовною вимогою є поновлення за останньою права власності на вказане нежитлове приміщення.

Із урахуванням зазначеного, висновок апеляційного суду про наявність підстав для закриття апеляційного провадження з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 362 ЦПК України, не може вважатись обґрунтованим.

Сповіщення сторін та заяви у справі.

У судове засідання, призначене на 04 листопада 2020 року, сторони у справі не з`явились, були належним чином сповіщені про дату, час та місце слухання справи.

04 листопада 2020 року до Одеського апеляційного суду від ОСОБА_4 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, якевмотивовано тим, що від адміністрації ринку Болградського РПС інформацію про те, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 вели підприємницьку діяльність в спірному приміщенні.

Розглянувши вказану заяву, судова колегія дійшла до висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Заявники реалізували своє право на викладення відповідних аргументів та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), судова колегія дійшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутністю сторін у справі.

Крім того, судом апеляційної інстанції у межах апеляційного провадження не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи з обов`язковою участю сторін суд апеляційної інстанції не знаходить.

Щодо клопотання про витребування доказів, то колегія суддів зазначає, що під час першого апеляційного перегляду вказані клопотання не заявлялось, поважних причин неможливості їх подання суду не надавалось.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 28 грудня 2020 року, про що зазначено у вступній частині ухвали Одеського апеляційного суду.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційне провадження підлягає закриттю з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №521/12093/19 (провадження №61-20975св19) дійшов наступного правового висновку: «відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., апеляційний суд не врахував, що він звернувся до суду як особа, яка не брала участі у справі, вважаючи, що суд вирішив питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки (частина перша статті 352 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тлумачення наведених вище норм процесуального права свідчить про те, що суд апеляційної інстанції лише в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість дійти висновку щодо вирішення, чи невирішення судом першої інстанції питань про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердились, апеляційне провадження підлягає закриттю.

Тобто апеляційному суду необхідно було відкрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В., а у разі з`ясування, що судовим рішенням питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, закрити апеляційне провадження відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України».

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду від 22 квітня 2019 року, яким задоволений позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з нежитлового приміщення безпосередньо стосується її інтересів, так як ОСОБА_2 через судові рішення намагався зобов`язати реєстратора зареєструвати за ним право власності на нежитлове приміщення площею 92 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке належало їй.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з 17 квітня 2014 року не є власником спірного нежитлового приміщення площею 92 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з державного реєстру, у зв`язку з чим рішення суду про задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з нежитлового приміщення не впливає на права і обов`язки ОСОБА_1 .

Таким чином, ОСОБА_1 не є особою, права якої порушені у вказаній судовій справі. Посилання в своїй апеляційній скарзі на те, що оскарженим рішенням порушені права ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції, так як ОСОБА_1 не їх представником, а вони з апеляційними скаргами до суду апеляційної інстанції не звертались.

Згідно частини 4 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», №8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначено, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

У Рішенні від 16 лютого 2017 року за заявою №18986/06 у справі «Каракуця проти України», Європейський суд з прав людини констатував відсутність порушення прав заявників, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у зв`язку з тим, що заявники ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_8 не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи, про що, зокрема, свідчить те, що вони протягом 1 року та 8 місяців не звертались до апеляційного суду за інформацією щодо стану розгляду їх апеляційної скарги.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом звернення відповідача про перегляд заочного судового рішення, оскільки перегляд таких рішень гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів особи. За правовим висновком, сформульованим Конституційним Судом України, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Колегія суддів вважає, що оскаржуваним судовим рішенням права ОСОБА_9 не порушуються, оскільки відсутні рішення суду, якими було б встановлено, що ОСОБА_9 є власником спірного майна, інших доказів свого права на право власності ОСОБА_9 не надала до суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд зауважує, що ОСОБА_9 не є власником спірного майна, а тому укладати договори щодо вказаного майна з іншими особами не мала жодного права.

Додатково судова колегія зазначає, що з Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Болградського районного суду Одеської області від 09 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання вчинити певні дії, треті особи, що не заявляють самостійних вимог: Державний реєстратор прав на нерухоме майно ЦНАП Болградської РДА та Болградська міська рада Одеської області (цивільна справа №497/1276/19).

За таких обставин немає правових підстав вважати, що оскаржуваним рішенням Болградським районним судом Одеської області від 22 квітня 2019 року вирішувались права та обов`язки ОСОБА_1 .

У частині 1 статті 352 ЦПК України встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті та правового висновку Верховного Суду України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-885цс15, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках. Особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють, обмежують, або припиняють права або обов`язки цих осіб.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

За таких підстав, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю.

Керуючись п. 3 ч. 1 ст. 362, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Болградського районного суду Одеської області від 22 квітня 2019 року закрити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк