Дата документу 22.12.2020 Справа № 329/1097/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 329/1097/19

Провадження № 22-ц/807/3556/20

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів: Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року в складі судді Проценко А.М. в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позов обґрунтований тим, що раніше позивачем, як державним інспектором ГУ Держпраці у Запорізькій області, здійснювалася перевірка щодо додержання вимог законодавства про працю в КНП «Чернігівський ЦПМСД» Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області.

Відповідачі у справі, які є працівниками амбулаторії, звернулися зі скаргою на головного лікаря ОСОБА_10 до Національної служби посередництва примирення відділення в Запорізькій області, в якій вказали про те, що позивач має дружні стосунки з головним лікарем і нібито приймає участь у всіх відписках з приводу порушення Чернігівським ЦПМСД законодавства про працю, зайнявши позицію головного лікаря після того, як вимагав хабар у медичних сестер ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , які в свою чергу відмовили йому в цьому.

Зазначена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності та порушує його немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію. Зокрема, інформація про те, що він вимагає хабарі стала відома його керівництву та співробітникам, мешканцям селища, в якому проживає. Поширення неправдивої інформації свідчить про принизлеве ставлення відповідачів до нього, що в свою чергу впливає на зниження цінності його особи та створення негативної соціальної оцінки його особи в очах оточуючих, оскільки його професія є соціально важливою.

У зв`язку з цим просить визнати недостовірною та такою, що порушує його права на повагу до його честі, гідності та ділової репутації, інформацію, розповсюджену відповідачами у письмовій скарзі до Національної служби посередництва примирення відділення в Запорізькій області, зобов`язати відповідачів спростувати поширену відносно нього недостовірну інформацію шляхом подання письмової заяви до Національної служби посередництва примирення відділення в Запорізькій області у семиденний термін з моменту набрання законної сили рішенням суду у даній справі наступного тексту спростування: про те, що в письмовій скарзі відповідачів зазначались недостовірні та неправдиві відомості відносно нього і що він не вимагав хабар у медичних сестер ОСОБА_5 та ОСОБА_9 .

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року в задоволенні позову про захист честі, гідності та ділової репутації - відмовлено.

Додатковим рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 вересня 2020 року вирішено питання щодо стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу. Стягнуто з ОСОБА_1 на корить кожного з відповідачів по 1200 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року заяву позивача ОСОБА_1 про повернення судового збору, сплаченого при поданні позову в більшому розмірі, ніж встановлено законом, задоволено частково: повернуто ОСОБА_1 , суму судового збору на загальну суму 4610,40 грн. за квитанціями №№ 0.0..1; 0.0..1; 0.0..1; 0.0..1; 0.0..1; 0.0..1 від 16.12.2019р. та повернуто позивачу оригінали квитанцій. В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а також те, що судом неправильно встановлено обставини, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом при ухваленні рішення не встановлено на які саме дії скаржились відповідачі, направляючи своє звернення до Національної служби посередництва примирення відділення в Запорізькій області, коли і де ці дії мали місце. Враховуючи, що факти повідомлені відповідачами можуть бути перевірені уповноваженими органами, обставини викладені у зверненні відповідачів не можна віднести до оціночної інформації, а судом при ухваленні рішення не досліджено результати перевірки проведеною органами поліції з приводу даного факту. Суд зазначивши, що позивач ОСОБА_1 є публічною особою, не врахував, що останній є державним службовцем та не навів мотивів такого свого висновку. Також позивач зазначав, що суд не встановив чи належить до компетенції Відділення НСПП перевірка інформації щодо позивача, а сам факт подання такої заяви до відділення Національної служби посередництва та примирення, вважав таким, що не переслідує легітимну мету.

Окрім того, ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою Чернігівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року у справі № 329/1097/19, провадження 2-сз/329/3/20 про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про повернення судового збору, сплаченого при поданні позову в більшому розмірі, ніж встановлено законом у цій справі, направив до Запорізького апеляційного суду заперечення на вказану ухвалу.

За змістом заперечення вказав, що ухвала Чернігівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року у справі № 329/1097/19, провадження 2-сз/329/3/20 про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про повернення судового збору, сплаченого при поданні позову в більшому розмірі, ніж встановлено законом у цій справі, постановлена з порушеннями процесуального законодавства, оскільки ним заявлено лише одну позовну вимогу, що не було враховано судом першої інстанції.

Заявив клопотання про приєднання вказаного заперечення до матеріалів апеляційної скарги та поновлення строку на його подання.

23 листопада 2020 року відповідачами до апеляційного суду подано спільний відзив, відповідно до якого, вони вважають рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відзиві зазначено, що позивачем ОСОБА_1 не доведено факт поширення недостовірної інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Так, всі свідки допитані в суді з боку позивача підтвердили, що після подання скарги до Національної служби посередництва і примирення відділення в Запорізькій області, не змінили свого ставлення до інспектора по охороні праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області.

Звертаючись з колективною скаргою, відповідачі реалізовували своє конституційне право, передбачене статтею 40 Конституції України. Намагались вирішити конфліктну ситуацію, що виникла між ними та їх керівництвом та повідомили про відомі їм обставини не переслідуючи іншу мету, аніж вирішення конфлікту на території Чернігівського району.

Національна служба посередництва і примирення відділення в Запорізькій області являється компетентним органом для запобігання виникненню колективного трудового спору, оскільки має угоду про співпрацю між Головним управлінням Держпраці у Запорізькій області.

Позивач власними поясненнями та доводами намагається розширити зміст звернення відповідачів, підшукуючи сприятливу судову практику, намагаючись притягнути останніх до цивільної відповідальності.

В судове засідання, призначене на 22 грудня 2020 року на 09 год 00 хвл позивач ОСОБА_1 та його представник не з`явилися, повідомлені про місце та час розгляду справи ( т.2 а.с.173) Свої пояснення надавали в судовому засіданні, яке відбулося 08 грудня 2020 року та було оголошено перерву у розгляді справи, підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Відповідачами до суду подано спільну заяву про розгляд справи за їх відсутністю. Заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили судове рішення залишити без змін ( т.2 а.с.193-194).

Колегія суддів, враховуючи положення ч.2 ст. 372 ЦПК України, ухвалила розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

У відповідності до ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши заперечення на ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі у справі не поширювали про позивача недостовірну інформацію, а лише повідомили про факти, викладені в їх колективній скарзі, Національну службу посередництва і примирення в Запорізькій області, з метою надання їх колективу допомоги у вирішенні конфлікту з головним лікарем КНП «Чернігівський центр ПМСД». Інформація, про спростування якої пред`явив вимогу ОСОБА_1 , не підлягає визнанню недостовірною та такою, що порушує його права, оскільки така інформація стосується позивача, як публічної особи та його професійної діяльності на посаді головного державного інспектора Головного Управління Держпраці у Запорізькій області.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідачі по справі звернулись до начальника відділу Національної служби посередництва та примирення в Запорізькій області ОСОБА_11 зі скаргою щодо порушення трудового законодавства головним лікарем КНП «Чернігівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області ОСОБА_10 та дії інспектора по охороні праці Головного управління Держпраці у Запорізькій області ОСОБА_1 під час здійснення перевірки, з метою запобігання виникненню колективного трудового спору.

За вихідним № 10-01/01-08/29 від 30.10.2019 відділенням в Запорізькій області Національної служби посередництва і примирення, начальнику Головного управління Держпраці у Запорізькій області було направлено супровідний лист та вищезазначену колективну скаргу найманих працівників Чернігівської амбулаторії комунального некомерційного підприємства «Чернігівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чернігівської селищної ради Чернігівського району Запорізької області (Амбулаторія). Як зазначено у листі, вказана скарга направляється для розгляду та здійснення в межах повноважень перевірки додержання вимог законодавства про працю посадовими особами Амбулаторії.

02.02.2020 відповідачами у справі ОСОБА_9 та ОСОБА_5 до Чернігівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області подано заяви з приводу вимагання з них державним інспектором Головного управління у Запорізькій області Савочкою В.В. в лютому 2019р. грошових коштів, як винагороди у сумі 500 грн. за виконання своїх службових обов`язків, що підтверджується талонами повідомленнями єдиного обліку №№235,236 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення.

Відповідно до доповідної записки щодо розгляду звернення ОСОБА_9 , яка складена на ім`я начальника Чернігівського ВП Бердянського ВП ГУНП в Запорізькій області, подальшу перевірку за зверненням ОСОБА_9 припинено. Матеріали перевірки направлено до ГУ Держпраці в Запорізькій області. (т.2, а.с. 112-113).

Згідно відповіді Чернігівського відділення поліції № 5327/54-2020 від 13.10.2020 будь-які кримінальні провадження за заявами ОСОБА_9 , 1984 р.н. та ОСОБА_5 1974 р.н. до ЄРДР не реєструвались та досудове слідство не проводилось (т.2, а.с.116).

Відповідно до листа ГУ Держпраці у Запорізькій області № 08/01.5-53/9326 від 15.10.2020 стосовно ОСОБА_1 з 01.07.2015 року до часу надання відповіді не було порушено дисциплінарне провадження (т.2, а.с. 117).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Водночас відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Таким чином, праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної чи юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, необхідно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням або оціночним судженням.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 200/20351/18 (провадження № 61-21258св19) вказано, що "вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, чи критикою та чи є вона такою, що виходить за межі допустимої критики за встановлених судами фактичних обставин справи.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як зазначено в рішеннях ЄСПЛ (справи «Lingens v. Austria» від 08 липня 1986 року, «De Haes and Gijsels v. Belgium» від 24 лютого 1997 року), свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких демократичне суспільство неможливе.

Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку.

Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав («Jerusalem v. Austria», no. 26958/95, § 43, ECHR 2001-11).

З матеріалів справи вбачається, що зміст скарги відповідачів, направленої до Національної служби посередництва та примирення у Запорізькій області, свідчить про те, що остання, направлена з метою отримання колективом допомоги у вирішенні конфлікту з головним лікарем КНП «Чернігівський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чернігівської селищної ради Чернігівського району та стосується здебільшого умов їх праці, її оплати, трудового розпорядку. У вказаній скарзі стосовно особи позивача було викладено наступне: «Сторону головного лікаря ОСОБА_10 він ( ОСОБА_1 ) прийняв після того, як зажадав хабар у медсестер ОСОБА_5 і ОСОБА_9 , а вони відмовили.»

Зазначена інформація є оцінкою дій, висловлювання не можна витлумачити як такі, що містять фактичні дані, оскільки вони лише дають можливість проаналізувати та сприйняти зміст інформації згідно з власними суб`єктивними переконаннями.

Національна служба посередництва і примирення (НСПП) є постійно діючим державним органом, створеним Указом Президента України від 17.11.1998 № 1258/98, відповідно до Закону України "Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)" та Рекомендації Міжнародної організації праці щодо добровільного примирення та арбітражу № 92 1951 року.

Відповідно до даних розміщених на офіційному сайті Національної служби примирення та посередництва 11 червня 2019 року Голова Національної служби посередництва і примирення та Голова Державної служби України з питань праці підписали Меморандум про співробітництво між Національною службою посередництва і примирення та Державною службою України з питань праці.

Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Вказане узгоджується з висновком зробленим Верховним Судом у постанові від 17 липня 2019 року у справі № 756/3363/16-ц (провадження № 61-33097св18).

Чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів).

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачами, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Судом не встановлено та матеріалами справи не підтверджується, що звернення відповідачів до Національної служби посередництва і примирення було безпідставним та не мало на меті захисту прав, свобод чи правомірних інтересів відповідачів.

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що суд першої інстанції не встановив статус позивача та не дослідив чи є він державним службовцем і до якої категорії посад державної служби відноситься його посада, не впливає на суть рішення та не спростовує висновків зроблених судом першої інстанції за результатом розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачі реалізували своє право на звернення до компетентних органів, в якому з суб`єктивної точки зору критично оцінили певні події та висловили суб`єктивні оціночні судження з приводу діяльності позивача, просили вжити відповідних заходів реагування.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції розглянув спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Щодо заперечень ОСОБА_1 на ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року у справі № 329/1097/19, слід зазначити наступне.

Як встановлено з матеріалів справи, при зверненні до суду з вказаним позовом ОСОБА_1 сплатив 6147,20 грн. судового збору за восьма квитанціями. Водночас позивачем за змістом позову було заявлено наступні вимоги, а саме: визнати недостовірною та такою, що порушує його права інформацію розповсюджену відповідачами та зобов`язання відповідачів спростувати поширену відносно позивача недостовірну інформацію певним шляхом.

Відмовляючи позивачу у повернені судового збору на суму 768,40 грн. суд першої інстанції виходив з того, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру і при зверненні до суду ОСОБА_1 мав сплатити 1536,80 грн. судового збору, однак сплатив 6147,20 грн. таким чином суд дійшов висновку, що позивачу підлягає поверненню судовий збір у розмірі 4610,40 грн.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» з 01.01.2019 встановлений прожитковий мінімум для працездатних осіб у розмірі 1921 грн. 00 коп.

Як передбачено п.1 ч. 1 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

Як передбачено п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана: фізичною особою встановлюється ставка судового збору - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що на час пред`явлення позову до суду складало 768,40 грн.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена ( ч. 1,4,7 ст. 277 ЦК України).

Отже, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію у такий же спосіб, як вона була поширена є способом захисту та складовою вимоги фізичної особи про визнання поширеної інформації недостовірною.

Визнання інформації поширеної щодо позивача недостовірною, як передумова для застосування іншого способу захисту порушеного права,в даному випадку передбаченого ст. 277 ЦК України, такого як зобов`язання спростувати таку інформацію, є однією вимогою, а отже, оплачується судовим збором як за одну вимогу немайнового характеру.

Правила повернення коштів з державного бюджету встановлені «Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів», який затверджено наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 № 787 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 за № 1650/24182 (далі Порядок). Вказаний Порядок не вимагає обов`язкового подання оригіналу документу на переказ при поверненні коштів, таким чином вимога апелянта про повернення йому оригіналу квитанції про сплату судового збору є безпідставною.

На підставі викладеного, апеляційний суд вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу, а ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року, скасувати в частині відмови в задоволенні заяви про повернення судового збору та прийняти в цій частині постанову нового змісту про задоволення заяви ОСОБА_1 та повернення надлишково сплаченого судового збору.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року залишити без змін.

Ухвалу Чернігівського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2020 року в цій справі скасувати в частині відмови в поверненні судового збору надлишково сплаченого при поданні позову та прийняти в цій частині постанову наступного змісту:

Управлінню Державної казначейської служби України у Чернігівському районі Запорізької області повернути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , надлишково сплачену суму судового збору у розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп., на р/р отримувача UA 6008316, Казначейство України (ЕЛ.АДМ.ПОДАТ.) код отримувача 37892348, МФО 899998, код класифікації доходів бюджету 22030101, за квитанцією № 0.0..1, оригінал якої знаходиться в матеріалах цивільної справи ЄУН № 329/1097/19.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова