МАКАРІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2020 р. Справа №370/760/20

Макарівський районний суд Київської області у складі головуючого судді Тандира О.В., розглянувши у приміщенні суду у смт Макарів Київської області у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Макарівський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про припинення стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач), звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2 , відповідач), про припинення стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 20 серпня 2011 року по 17 жовтня 2013 року вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі, ще до реєстрації шлюбу у них народився син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2013 року у цивільній справі №761/23593/13-ц їх з відповідачкою шлюб було розірвано.

Після розірвання шлюбу дитина продовжувала проживати разом позивачем в АДРЕСА_1 , останній доглядав, виховував та матеріально утримував дитину та свою колишню дружину так як остання ніде не працювала.

Приблизно у 2012 році ОСОБА_2 з невідомих для позивача причин забравши його автомобіль марки Mitsubishi Lancer з усіма офіційними документами на рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 покинула місце свого проживання у невідомому напрямку, що підтверджується листом Макарівського РВ ГУМВС України в Київській області від 29.01.2014 вих.№ 59/2051.

Через деякий час представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав позов від імені ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів. Вищевказана інформація про подання даного позову позивача сильно здивувала та збентежила, адже відповідачка фактично самоусунулась від виконання своїх обов`язків з приводу утримання та виховання сина, покинувши місце свого проживання.

ОСОБА_1 вказує, що дитина перебувала на його утриманні, він любив, виховував та доглядав свого сина у зв`язку з чим 04 березня 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва своїм рішенням позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - залишив без задоволення. Суд першої інстанції відмовив ОСОБА_2 в задоволенні даного позову у зв`язку з тим, що позивачем не надано суду жодних доказів що дитина знаходиться на її утриманні.

Позивач наголошує на тому, що після спливу деякого часу, скориставшись тим, що його не було вдома, а син: ОСОБА_3 перебував у вдома разом зі своєю бабусею. ОСОБА_2 разом з невідомими людьми зайшли на подвір`я та в приміщення будинку звідки, невідомі чоловіки, викрали його сина, а матір (бабусю) закрили в літній кухні. В зв`язку з даним фактом ОСОБА_1 був змушений звертатись до правоохоронних органів за для розшуку свого сина та притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які були причетні до викрадення. Проте, працівники Макарівського РВ ГУМВС України в Київській області після проведення розшукових дій, надали лист у якому вказали, що у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення та неможливістю внесення відповідної інформації до ЄРДР, направили матеріали до Шевченківського РУ, де досудове розслідування кримінального правопорушення закінчилось.

ОСОБА_1 шукав свого сина та колишню дружину де тільки міг, проте результатів не досяг.

21 грудня 2013 року після неодноразових звернень до поліції з заявами про викрадення сина, які результатів не дали, ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою якою категорично заперечив проти виїзду (на будь-який строк) за кордон до будь-яких країн у супроводі будь-яких осіб (організацій та їх представників), у тому числі матері - ОСОБА_2 , свого малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Одночасно цією ж заявою він відкликав свою попередню заяву якою надав згоду та тимчасову поїздку за кордон до Російської Федерації та Республіки Білорусь його малолітньому сину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі його матері - ОСОБА_2 .

Через деякий час представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва. Апеляційний суду м. Києва від 21 травня 2014 року, без участі ОСОБА_1 та повідомлення, розглянув апеляційну скаргу та ухвалив рішення про стягнення з останнього аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 1032 грн., щомісячно, починаючи з 31 грудня 2014 року до досягнення дитиною повноліття. Про існування даного рішення ОСОБА_1 дізнався, коли пропустив всі строки для його перегляду. Крім того, позивач вказує на те, що після викрадення сина, він впав в глибоку депресію.

11 листопада 2014 року ОСОБА_1 було подано позов до суду про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16 лютого 2015 року його позовні вимоги були задоволені: визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 - місце проживання батька: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 . Рішення набрало законної сили 17 квітня 2015 року.

Крім того, стягнуто з ОСОБА_2 , що проживає по АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 на утримання сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень щомісячно, починаючи з 11.11.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. На підставі вказаного рішення суду постановою Головного державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві, відкрито виконавче провадження №61351561.

Враховуючи викладене, просив суд припинити стягнення з нього, ОСОБА_1 , аліментів на користь ОСОБА_2 , починаючи від дня набрання чинності рішенням суду; а також просив звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, присуджених за рішенням Апеляційний суду м. Києва від 21 травня 2014 року.

Ухвалою суду від 21.04.2020 року позовну заяву ОСОБА_1 , прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників справи. Встановлено відповідачу 15-тиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

Копія ухвали суду від 21.04.2020 року та позовна заява з додатками, надсилались відповідачу ОСОБА_2 за адресою реєстрації (а.с. 25) двічі (а.с. 28, 30), проте, а ні рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, а ні самі поштові відправлення, до суду не повернулись, у зв`язку відповідач про розгляд справи був повідомлений відповідно до вимог ч. 11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (а.с. 31-33). Відповідно відзиву на позовну заяву відповідач в установлений судом строк не подала, будь-яких заяв, клопотань суду не заявляла, у зв`язку із чим суд відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами.

Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив, що сторони у справі, а саме ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини (а.с. 9).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 жовтня 2013 року у цивільній справі №761/23593/13-ц ухвалено розірвати шлюб, зареєстрований 20 серпня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Макарівського районного управління юстиції у Київській області, актовий запис в книзі реєстрації шлюбів №91, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.11).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2014 року у цивільній справі №761/634/14-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів - залишено без задоволення (а.с. 13).

Заочним рішенням Макарівським районним судом Київської області у цивільній справі № 370/2752/14-ц від 16 лютого 2015 року (а.с. 17-20), яке набрало законної сили 17.04.2015 року, задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, а саме: визначено місцем проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - місце проживання батька, ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 ; стягнуто з ОСОБА_2 , що проживає по АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень щомісячно починаючи з 11.11.2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Апеляційний суду м. Києва від 21 травня 2014 року у цивільній справі №22-ц/7690/5504/14, (а.с. 14-16),задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а саме: скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04 березня 2014 року та ухвалено нове, яким присуджено до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліментів у твердій грошовій сумі в розмірі 1032 грн., щомісячно, починаючи з 31 грудня 2014 року до досягнення дитиною повноліття.

Як вказав позивач у позові, та про що не скористалась своїм правом заперечити проти цього ОСОБА_2 , що після спливу деякого часу, скориставшись тим, що позивача не було вдома, а син ОСОБА_3 перебував вдома разом зі своєю бабусею, ОСОБА_2 разом з невідомими людьми зайшли на подвір`я та в приміщення будинку звідки, невідомі чоловіки, викрали його сина, а матір (бабусю) закрили в літній кухні.

В зв`язку з даним фактом ОСОБА_1 був змушений звертатись до правоохоронних органів за для розшуку свого сина та притягнення до кримінальної відповідальності осіб, які були причетні до викрадення, що підтверджується листом - відповіддю Макарівського РВ ГУМВС України в Київській області (а.с. 21). Та 21 грудня 2013 року після неодноразових звернень до поліції з заявами про викрадення сина, які результатів не дали, ОСОБА_1 звернувся до державного нотаріуса Макарівської районної державної нотаріальної контори Київської області з заявою, якою категорично заперечив проти виїзду (на будь-який строк) за кордон до будь- яких країн у супроводі будь- яких осіб (організацій та їх представників), у тому числі матері - ОСОБА_2 , свого малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10). Одночасно цією ж заявою ОСОБА_1 відкликав свою попередню заяву, якою надав згоду та тимчасову поїздку за кордон до Російської Федерації та Республіки Білорусь його малолітньому сину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у супроводі його матері - ОСОБА_2 .

Вирішуючи заявлені ОСОБА_1 , вимоги, суд керується наступним.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ще одним принципом цивільного судочинства є диспозитивність. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так способи захисту цивільних прав та інтересів визначені статтею 16 ЦК України, при чому вказаний перелік не є вичерпним. Згідно ч. 3 вказаної статті суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Спеціальним законом, що регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання, є Сімейний кодекс України (далі - СК України).

Способи захисту сімейних прав та інтересів визначені також ст. 18 СК України, а саме: 1) встановлення правовідношення; 2) примусове виконання добровільно не виконаного обов`язку; 3) припинення правовідношення, а також його анулювання; 4) припинення дій, які порушують сімейні права; 5) відновлення правовідношення, яке існувало до порушення права; 6) відшкодування матеріальної та моральної шкоди, якщо це передбачено цим Кодексом або договором; 7) зміна правовідношення; 8) визнання незаконними рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб. При цьому суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Припинення ж права на аліменти на дитину, визначене статтею 190 СК України у випадку набуття права власності на нерухоме майно: той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо).

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язку щодо дитини.

Стаття 179 СК України передбачає, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання.

За змістом ст. 181 СК України, аліментами є кошти на утримання дитини, які присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відтак, з урахуванням предмета даного спору (припинення стягнення аліментів на утримання дитини), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час розгляду справи судом та ухвалення рішення по справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником.

Враховуючи, що заочним рішенням Макарівського районного суду Київської області від 16 лютого 2015 року у цивільній справі №370/2752/14-ц визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - місце проживання батька, ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , враховуючи загальні принципи регулювання сімейних відносин, способи захисту сімейних прав, визначені ст. 18 СК України, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом припинення примусового стягнення з позивача на користь матері - відповідача у справі аліментів, які стягуються на підставі рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2014 року у цивільній справі №22-ц/7690/5504/14, а також звільнити позивача від сплати заборгованості по аліментах за вказаним рішенням Апеляційного суду. починаючи від дня набрання законної сили заочним рішенням Макарівського районного суду про визначення місця проживання дитини, а саме з 17.04.2015 року.

Наведена вище правова позиція щодо припинення стягнення аліментів узгоджується з правовою позицією, викладеною у Постанові КЦС Верховного Суду від 23.12.2019 року у справі № 648/2062/18.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсується за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх сплати і відсутні особи, які їх понесли.

Згідно ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 5, 76-81, 83, 95, 206, 247, 265, 141, 354-355 ЦПК України суд,

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Макарівський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про припинення стягнення аліментів - задовольнити.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які стягуються з нього відповідно до рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2014 року у цивільній справі №22-ц/7690/5504/14 - від дня набрання чинності рішенням суду.

Звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , від сплати заборгованості за аліментами, нарахованої в процесі примусового виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 травня 2014 року у цивільній справі №22-ц/7690/5504/14, а саме заборгованості, нарахованої за період з 17.04.2015 року по даний час.

Судові витрати компенсувати за рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а якщо воно не проголошувалося - з дати складання повного його тексту, через Макарівський районний суд.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 273 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 29.12.2020 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ;

Макарівський районний відділ державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), адреса: 08001, смт Макарів Макарівського району Київської області, вул.Димитрія Ростовського, 26.

Суддя О.В. Тандир