Справа № 344/953/17
Провадження № 22-ц/4808/1315/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретарів Турів О.М., Петріва Д.Б.,

з участю ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 , третьої особи ОСОБА_3 , представника ОСОБА_4 адвоката Стецюк С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 , яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю в порядку поділу майна та витребування майна дітей з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Круця Володимира Мироновича на рішення Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2020 року під головуванням судді Пастернак І.А. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю в порядку поділу майна та витребування майна дітей з чужого незаконного володіння.

Свої вимоги мотивувала тим, що 24 липня 1998 року зареєструвала шлюб з ОСОБА_1 . Від шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17.10.2016 шлюб між ними розірвано, дітей залишено проживати з позивачкою. Під час шлюбу у період спільного проживання ними 22.09.2000 придбано квартиру АДРЕСА_1 за кошти ОСОБА_4 , однак записано квартиру на відповідача як на голову сімї. У даній квартирі зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , та їхні діти. Вважає, що квартира АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, оскільки ще до купівлі спірної квартири у неї, її мами ОСОБА_8 та сестри ОСОБА_9 була квартира АДРЕСА_2 . Вказану квартиру вони продали, згідно договору купівлі-продажу від 18.08.2000 року. Продаж цієї квартири було вчинено за 7 358 грн. Усі кошти мама та сестра передали позивачці і саме за ці кошти 22.09.2000 року нею було придбано квартиру АДРЕСА_1 . Згідно п.3 договору купівлі-продажу від 22.09.2000, продаж спірної квартири було вчинено за 7062,00 грн. Тому вважає, що згадана квартира хоча і була придбана за час перебування у шлюбі з відповідачем є її особистою приватною власністю, так як придбана за її кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 . Щодо витребування майна дітей, то за період проживання у шлюбі ними для комфортного, розумового та інтелектуального розвитку дітей було придбано компютер, монітор, клавіатуру, роутер, мишку, тобто все необхідне для повноцінної роботи дітей на персональному комп`ютері на загальну суму 18 000,00 грн. Крім того, ними також було придбано велосипед марки Fisher вартістю 3 000,00 грн. А велосипед марки Giant вартістю 15 000,00 грн. було подаровано дідусем дітям. Дані речі є власністю дітей, але оскільки відповідач незаконно забрав у дітей з їх володіння та користування, то це безумовно є підставою для витребування вказаного майна із його володіння в порядку ст. 387 ЦК України. Просить суд постановити рішення, яким визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_4 . Витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 майно неповнолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , а саме: компютер, монітор, клавіатуру, роутер, 2 колонки, мишку, велосипед марки Fisher та велосипед марки Giant.

ОСОБА_1 08 лютого 2017 року подав до суду першої інстанції зустрічну позовну заяву про поділ майна. У даній зустрічній позовній заяві просить суд постановити рішення яким визнати право власності на 1/2 квартири, що по АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та 1/2 за ОСОБА_4 . Визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: с.Липівка, Івано-Франківська область за ОСОБА_1 та 1/2 даного будинку за ОСОБА_4 . Визначити порядок користування житловим приміщенням, а саме: квартирою по АДРЕСА_3 ; визнати в спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 : кухню площею 7,9 кв.м, коридор площею 11,1 кв.м., ванної кімнати площею 3,4 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 1.3 кв.м., комоди площею 0,8 кв.м. Визнати за ОСОБА_1 в особистому користуванні житлову кімнату розміром 18.7 кв.м. Визнати за ОСОБА_4 першу житлову кімнату площею 16,8 кв.м. та третю житлову кімнату площею 12.3 кв.м. Поділити майно, що є їхньою спільною сумісною власністю, а саме: виділити ОСОБА_1 : спальний гарнітур «Мадрина», вартістю 41 600 грн. меблеву стінку в залу вартістю 20 800 грн.; один комплект постільної білизни вартістю 1000 грн.; диван вартістю 15 600 грн. холодильник «Самсунг», вартістю 20 800 грн., два ноутбуки вартістю 23 400 грн., телевізор «Самсунг», вартістю 10 400 грн.; фортепяно вартістю 13 000,00 грн.; фотоапарат «Нікон», вартістю 41 600 грн., два водяних насоса вартістю 1000 грн. Виділити ОСОБА_4 дитячі меблі вартістю 5200 грн., дитячий диван вартістю 7 000,00 грн., холодильник «Атлант», вартістю 10 000,00 грн. пральну машину вартістю 7 900 грн, телевізор «Лджі», вартістю 3900 грн., блендер вартістю 1300 грн, м`ясорубку вартістю 1040 грн, комплект постільної білизни вартістю 1000 грн, решту зазначеного майна. Зобовязати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_1 речі, які належать йому на праві особистої приватної власності, а саме: каблучку вартістю 4000 грн., два синтезатори «Ямаха», вартістю 12 200 грн., акардіон «Horn», вартістю 23 400 грн.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 31 травня 2017 року залучено до участі у справі ОСОБА_3 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні ОСОБА_1 .

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2020 року задоволено частково позов ОСОБА_4 , яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю в порядку поділу майна та витребування майна дітей з чужого незаконного володіння.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_4 ..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 - 640 грн. судового збору.

В решті вимог первісного позову відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 про поділ майна подружжя задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, право власності на: холодильник SAMSUNG RL 48 RSBTS (MG) вартістю 6 199,90 грн.

Визнано за ОСОБА_4 , в порядку поділу майна, набутого за час шлюбу, право власності на: холодильник АТЛАНТ 2712 вартістю 1 726,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , 2 236 грн. 95 коп. грошової компенсації за відступ від рівності часток у майні подружжя.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 60,00 грн. витрат по оплаті судового збору.

В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції апелянт зазначає, що суд безпідставно взяв до уваги доводи ОСОБА_4 про те, що квартира АДРЕСА_1 належить їй на праві особистої власності.

ОСОБА_1 вважає, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає розподілу у рівних частка по 1/2 між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Апелянт звертає свою увагу на те, що допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача пояснили та підтвердили той факт, що дійсно до купівлі спірної квартири АДРЕСА_1 , у позивачки, її мами та її сестри була квартира АДРЕСА_2 , яку вони продали, а кошти від продажу цієї квартири в сумі 7 358 грн. передали ОСОБА_4 для придбання спірної квартири.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції зобов`язаний був критично оцінити покази даних свідків, оскільки вони являються сторонніми особами, які не могли бути присутні під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири, також, дані особи, не можуть пам`ятати того, що квартира в 2000 році була продана саме за 7 358 грн та в подальшому ці гроші були передані ОСОБА_1 для купівлі квартири АДРЕСА_1 .

Суд необгрунтовано та безпідставно визнав встановленою обставиною, про те що придбання спірного житла було здійснено за особисті кошти позивачки ОСОБА_4 , які вона отримала за продаж частини належної їй квартири по АДРЕСА_4 та частини від матері та сестри.

Апелянт вважає, що у вищевказаному висновку вбачається недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

Договори купівлі-продажу квартир, на які посилається суд та ОСОБА_4 підтверджуються лише факти продажу та придбання нерухомого майна та жодним чином не підтверджують, що грошові кошти від продажу однієї квартири були передані на купівлю іншої квартири.

В матеріалах справи відсутні належні докази, які б однозначно підтверджували перехід грошових коштів від продажу однієї квартири та передачу їх ОСОБА_4 чи ОСОБА_1 для купівлі нової квартири.

Вважає, що суд не звернув уваги на реальну ринкову вартість та ціну, за яку було придбано квартиру.

Тому спірна квартира повинна вважатися майном, що набуте подружжям за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_4 про визнання квартири АДРЕСА_1 є її особистою власністю є обґрунтованою.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову про визнання права власності на Ѕ квартири, що по АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та Ѕ за ОСОБА_4 та прийняти нове, яким визнати право власності на Ѕ квартири, що знаходиться по АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та 1/2 за ОСОБА_4 ..

Визначити порядок користування житловим приміщенням, а саме квартирою по АДРЕСА_3 ; визначити в спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_4 : кухню площею 7,9 кв.м., коридор площею 11,1 кв.м., ванної кімнати площею 3,4 кв.м., вбиральні (сполученої) площею 1,3 кв.м., комори площею 0,8 кв.м.; визнати за ОСОБА_1 в особисте користуванні житлову кімнату розміром 18.7 кв.м.; визнати за ОСОБА_4 першу житлову кімнату площею 16,8 кв.м. та третю житлову кімнату площею 12,3 кв.м.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу в якому зазначає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, оскільки суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю ОСОБА_4 .

Незважаючи на те, що вище зазначена квартира була придбана в період шлюбу з відповідачем, вона є її особистою приватною власністю, так як придбана за її кошти, отримані від продажу квартири АДРЕСА_2 , яка належала їй та її матері і сестрі в рівних частках на праві власності. Дані кошти від продажу їхньої квартири були передані їй для придбання спірної квартири більшою площею.

ОСОБА_4 вважає, що квартира була придбана за її особисті кошти виручені з продажу квартири, а тому вона є її особистою власністю.

Не погоджується з доводами апеляційної скарги про обов`язок суду критично оцінити покази свідків, оскільки вони являються сторонніми особами і не були присутніми при укладенні договору з огляду на таке.

В судовому засіданні було допитано свідків які пояснили відомі їм обставини даної справи. Зокрема підтвердили її доводи про те, що за кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 було придбано спірну квартиру.

Предметом доказування в даній категорії справ є джерело фінансування спірного майна, яке є предметом розгляду в даній справі.

Таким чином ОСОБА_4 вважає, що її позовні вимоги доведенні належними та допустимими доказами, які були дослідженні під час розгляду справи судом першої інстанції.

Просить залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, превіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, придбання спірного житла, а саме: трьохкімнатної квартири, розташованої за адресою по АДРЕСА_3 було здійснено за особисті кошти позивачки ОСОБА_4 , які вона отримала за продаж частини належної їй квартири по АДРЕСА_4 та від матері ОСОБА_10 та сестри ОСОБА_9 .

Задовольняючи частково зустрічний позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/2 квартири, що по АДРЕСА_3 за ОСОБА_1 та 1/2 за ОСОБА_4 не підлягає до задоволення, оскільки така є взаємовиключною з первісною позовною вимогою, а вимога ОСОБА_1 про визначення порядку користування житловим приміщенням, а саме приміщеннями у спірній квартирі, не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вимоги про визнання за ним права власності на частку у квартирі, у задоволенні якої відмовлено.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що з висновками суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_4 права власності на спіре житлове приміщення в цілому та щодо відмови у задоволенні зустрічного позову погодитися не можна з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , є батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серія НОМЕР_1 від 16.09.2011 та Серія НОМЕР_2 від 08.04.2003 (а.с.6,7).

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 жовтня 2016 року, яке набрало законної сили 01.11.2016 розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , а неповнолітніх дітей залишено на проживання з матір`ю (а.с. 8-9).

Згідно будинкової книги для прописки громадян та довідки про склад сім`ї у квартирі АДРЕСА_5 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та їх діти ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (а.с.10-12, 49).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на праві приватної власності, розмір частки 1/1 належить квартира по АДРЕСА_3 (а.с.13).

Згідно даних, які містяться у договорі купівлі-продажу від 22.09.2000, укладеному між ОСОБА_11 , як продавцем та ОСОБА_1 , як покупцем 22 вересня 2000 року, останній купив а продавець продав квартиру АДРЕСА_1 . Продаж цей вчинено за 7062 грн (а.с.14).

Рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 20.08.2003 № 335 перейменовано вулицю Тудора на вулицю Слави Стецько (а.с.48).

Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з положеннями ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, придбане сторонами під час шлюбу майно є їх спільною сумісною власністю, а отже може бути розподілене між ними.

Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною першою статті 70 СК України та абзацом 1 частини другої статті 372 ЦК України передбачено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно з абзацом 2 частини другої статті 372 ЦК України за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

ОСОБА_4 як на підставу доводів про належність в цілому лише їй на праві власності квартири АДРЕСА_1 зазначила, що така придбана за її особисті кошти та кошти її матері і сестри від продажу ними іншого житла. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18.08.2000 співвласники ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 продали її сторонньому покупцю і продаж вчинено за 7 358,00 грн (а.с. 5) і саме за ці кошти було придбано іншу спірну квартиру ОСОБА_1 , яка на її думку не підлягає поділу між подружжям і не є їх спільною сумісною власністю.

Заперечуючи такі доводи ОСОБА_1 зазначив, що покупка спірної трикімнатної квартири АДРЕСА_1 була вчинена ним приблизно за суму, еквівалентну 9 500 дол. США, а продала ОСОБА_4 з матір`ю і сестрою іншу однокімнатну квартиру за суму еквівалентну 3500 дол. США, тому особиста частка коштів, які вклала ОСОБА_4 у купівлю спірної квартири складає 1/3 частину її вартості, а інші 2/3 частини вартості житла оплатив він з їх спільних коштів. При цьому вартість житла, вказана у договорах купівлі-продажу цих двох квартир не відповідала їх реальній вартості та отриманим і витраченим коштам, які понесли сторони.

Апеляційний суд вірить доводам ОСОБА_1 і вважає їх правдивими та такими, що відповідають дійсності. Зазначення ним розміру вкладів кожного з подружжя у купівлю спірної квартиири, у якій проживають сторони на даний час, відповідає матеріалам справи та вартості житла, яка склалася у даному регіоні на час їх купівлі-продажу.

З огляду на вищенаведене та на підставі правових норм, що регулюють порядок поділу майна подружжя, яке є їх особистим та спільним сумісним майном, апеляційний суд приходить до висновку, що у порядку поділу майна подружжя за ОСОБА_4 слід визнати право власності на 2/3 частини спірної квартири з урахуванням того, що 1/3 частина квартири нею придбана за її особисті кошти, про що не заперечує відповідач, а інша 1/3 частка належить їй на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1 .

Відповідно за ОСОБА_1 суд визнає право власності на 1/3 частину спірної квартири і його зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а у позові ОСОБА_4 про визнання за нею вцілому права власності на спірне житлове приміщення слід відмовити за недоведеністю цих вимог.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», з відповідними змінами, судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З пояснень сторін та їх представників убачається, що між сторонами склалися неприязні конфліктні відносини, вони як співвласники квартири добровільно не встановили порядок користування нею, жилі кімнати є окремими ізольованими приміщенніми, розмір житлової площі, що припадає на одну особу становить не менше встановленого для надання одній особі та максимально відповідає частці кожного, тому апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для встановлення наступного порядку користування спірною квартирою.

Відповідно до часток, визначених сторонам на праві власності у цій квартирі, ОСОБА_1 слід виділити у користування житлову кімнату площею 16,8 кв.м., а в особисте користування ОСОБА_4 виділити житлові кімнати площею 18,7 кв.м. та площею 12,3 кв.м.

Залишити у спільному користуванні співвласників квартири наступні приміщення: кухню площею 7,9 кв.м, коридор площею 11,1 кв.м., ванну кімнату площею 3,4 кв.м., вбиральню (сполучена) площею 1,3 кв.м., комору площею 0,8 кв.м.

ОСОБА_1 та його представник в апеляційній скарзі не зазначили окремо про неправильність постановленого судом першої інстанції рішення в частині визнання за ОСОБА_4 права власності на спірну квартиру в цілому.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Тому в зв`язку з визнанням судом апеляційної інстанції за сторонами на праві власності відповідних часток у спірному житловому приміщенні, рішення суду в цій частині слід скасувати на підставі вимог ч.4 ст. 367 ЦПК України, оскільки апеляційним судом встановлено неправильне застосування до спірних правовідносин норм матеріального права і рішення у цій частині суперечить зібраними доказам у справі.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд приходить до переконання, що судове рішення в частині задоволення первісного позову про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_4 і в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності на частку в квартирі АДРЕСА_1 з встановленням порядку користування житловим приміщенням та стягнення судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині нового рішення з вищенаведених мотивів.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Круця Володимира Мироновича задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 18 вересня 2020 року в частині задоволення первісного позову про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_4 і в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання права власності 1/2 на квартири АДРЕСА_1 та стягнення судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 , яка діє від свого імені та в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою власністю ОСОБА_4 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя задовольнити частково.

У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_4 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 1/3 квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_5 ідентифікаційний номер НОМЕР_4 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_3 ) право власності на 2/3 квартири АДРЕСА_1 .

Визначити порядок користування житловим приміщеннями у квартирі АДРЕСА_1 , відповідно до якого виділити в особисте користування ОСОБА_1 житлову кімнату площею 16,8 кв.м. Виділити в особисте користування ОСОБА_4 житлові кімнати площею 18,7 кв.м. та площею 12,3 кв.м.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_1 та ОСОБА_4 наступні приміщення: кухню площею 7,9 кв.м, коридор площею 11,1 кв.м., ванну кімнату площею 3,4 кв.м., вбиральню (сполучена) площею 1,3 кв.м., комору площею 0,8 кв.м.

Рішення суду першої інстанції щодо поділу рухомого майна та відмови у поверненні іншого майна подружжя залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк