Справа № 279/4172/18
номер провадження 2/279/34/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" грудня 2020 р.

Коростенський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого-судді Невмержицької О.А., з секретарем Хомутовською М.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та дружини, визнання права спільної сумісної власності, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з даним позовом та просить встановити факт її проживання з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу у період з 01.01.2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнати квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки ЗАЗ модель ТF698К зеленого кольору д/н НОМЕР_1 номер шасі НОМЕР_2 їх спільною сумісною власністю, та виділити їй у власність Ѕ ідеальну частку вказаного майна.

В обґрунтування позову зазначила, що з 2001 року вона почала проживати із ОСОБА_3 разом як чоловік та дружина. Спочатку вони мешкали по різним адресам, а 14.12.2005 року купили квартиру АДРЕСА_1 , де разом проживали та вона проживає й досі. У них народилась спільна дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , хоча запис про батька в актовому записі про народження дитини був зроблений відповідно до ч.1 ст.135 СК України. ОСОБА_3 за життя визнавав себе батьком дитини, допомагав у її вихованні та утриманні, вони разом вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов`язані спільним побутом. Окрім квартири, під час спільного проживання 03.02.2012 року придбали на підставі довідки-рахунку легковий автомобіль марки ЗАЗ модель ТF698К зеленого кольору д/н НОМЕР_1 , а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

В судовому засіданні позивач та її представник ОСОБА_5 позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених у позові, просили позов задовольнити.

Під час судового розгляду позивач на запитання учасників доповнила, що у 2000 році вона познайомилась із ОСОБА_3 , з яким почала проживати разом як чоловік та дружина з восени 2001 року. Її місячний дохід складав 5-6 тис., а у ОСОБА_6 дохід був біля 6 тис. грн. на місяць, оскільки він працював таксистом. Продавши квартиру по АДРЕСА_2 , вона в подальшому купила житло на Броварі, за власні кошти. Частину коштів із продажу житла вона дала ОСОБА_7 на придбання автомобіля. Пізніше, вона житло на Броварі продала та купила на Горького, за власні кошти. За спільні кошти із ОСОБА_7 вони купували різні речі, одяг, продукти харчування, меблі. При купівлі квартири АДРЕСА_1 вона участі не приймала, коштів особистих на її придбання не давала. Квартира купувалась за кошти сім`ї ОСОБА_6 , які вони отримали від продажу житла, в якому була належна частка ОСОБА_6 . В цій квартирі вона продовжує проживати й до теперішнього часу. Шлюб офіційно вони не укладали, оскільки не хотіла втрачати пільги, які має згідно законодавства для загиблих (померлих) ветеранів війни, хоча пропозиції від ОСОБА_6 такі були. Були й такі періоди коли вони разом не проживали, бо ОСОБА_6 зловживав спиртними напоями. Перший автомобіль вони купували разом у 2006 році десь за 50 тис. грн., оформляли у кредит вона була поручителем. Другий автомобіль купували вже у 2012 році, так як ОСОБА_6 потрапив у ДТП і розбив авто, вони його продали, доклали кошти і купили новий автомобіль за 65 тис. грн.. Для купівлі нового автомобіля вона докладала особисті кошти біля 14 тис. грн.. Оформляли автомобілі на ОСОБА_6 , як чоловіка та тому що автомобілем керував саме він.

Представником відповідача ОСОБА_8 подано відзив на позовну заяву в якому зазначено про невизнання позовних вимог та про те, що викладені в позові обставини не відповідають дійсності, не підтверджені належними доказами. Позивач у 2003 році разом із двома малолітніми дітьми вселилась у помешкання її сина, як квартирантка. Згодом їх стосунки переросли у більш близькі, хоча носили нестабільний характер і про реєстрацію шлюбу їх покійний син ніколи не говорив, як і не говорив позивачу про те, що мав дружину. Сім`єю вони ніколи не були, оскільки не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства, не робили спільних покупок. Позивач з 01.01.2003 року отримує соціальну допомогу як одинока мати, отже даний факт виключає можливість проживання її з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та дружини. Квартиру АДРЕСА_1 придбала вона та її чоловік за спільні кошти, але оформили на сина ОСОБА_3 , а молодшого сина поховали у 2008 році. Необхідну грошову суму для купівлі даної квартири вони виручили з продажу трикімнатної квартири по АДРЕСА_2 . Що стосується купівлі автомобіля марки ЗАЗ, то вона разом із своїм чоловіком ОСОБА_9 дали сину кошти в сумі 30 тис. гривень, які він витратив на покупку вказаного транспортного засобу. Їх син, ОСОБА_3 , не мав офіційного місця роботи, його прибутки були нестабільними, тому вона з чоловіком дуже часто надавали йому матеріальну допомогу, купували речі, а в подальшому поховали сина, взявши на себе всі необхідні витрати. Коли вони навідалися до квартири, то виявили, що позивач не дозволяє їм туди заходити, відмовляється віддати ключі від квартири та автомобіля, переховує від них сина правовстановлюючі документи. Долучені до позову фотокартки свідчать лише про певні стосунки між нею та сином, але не підтверджують факт їх спільного проживання як чоловіка та дружини, ведення спільного господарства та бюджету. Позивачем не доведено, що вона вкладала власні кошти на купівлю вказаної вище квартири та автомобіля, або що це майно було придбано за спільні кошти її та ОСОБА_3 ..

Позивачем відповідь на відзив подано не було.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, з підстав викладених у відзиві на позов, просили у його задоволенні відмовити.

Свідок ОСОБА_10 (сторони позивача) в судовому засіданні підтвердила той факт, що позивач і ОСОБА_3 проживали разом як чоловік та дружина довгий час, приблизно з 2001 року. У них народилась спільна дочка ОСОБА_11 у 2002 році, він визнавав себе батьком цієї дитини, вони мали спільний бюджет, спільно вели господарство, у 2005 році придбали квартиру, робили ремонт, купували меблі і проживали в ній разом, а у 2012 році купили разом автомобіль.

Свідок ОСОБА_12 (сторони відповідача) в судовому засіданні дала покази про те, що на прохання ОСОБА_13 у 2006 році, протягом двох тижнів, робила ремонт в квартирі по вул.Сосновського. Віктор проживав один та окрім нього нікого в квартирі не бачила. Після завершення ремонту більше туди не навідувалась. Зі слів ОСОБА_13 знає, що її син жив один.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 (сторони відповідача) свідчили про те, що вони облаштовували квартиру новою сантехнікою. Жіночих та дитячих речей, а також самого позивача там не бачили. ОСОБА_16 вказав, що приходив в робочий час, більшість в обід, а ОСОБА_17 після роботи.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, та проаналізувавши їх в сукупності з письмовими матеріали справи, суд дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір про розподіл майна, яке позивач вважає спільною сумісною власністю, набутою під час проживання без реєстрації шлюбу. Встановлення факту спільного проживання позивачеві необхідно для підтвердження свого права на спірне майно. Вказані правовідносини регулюються положеннями глав 7,8 Сімейного кодексу, ст.372 ЦК України. Позивач також посилається на положення ст.60,70 Сімейного кодексу України, відповідно до яких майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Аналогічна норма закріплена і в ст.370 ЦК України.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.

Показання допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 підтверджують факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .. Свідок вказала, що вони з 2001 року до дня смерті ОСОБА_3 проживали разом с початку у найманому житлі, потім в житлі ОСОБА_6 як чоловік та дружина, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, він визнавав себе батьком дитини ОСОБА_11 , однак шлюб не зареєстрували. Під час відвідування їх житлового приміщення бачила меблі, побутову техніку.

Позивач ОСОБА_1 - ІНФОРМАЦІЯ_4 народила дочку ОСОБА_4 . Реєстрація народження вказаної дитини була проведена зі слів матері, прізвище дитини було записано за прізвищем матері " ОСОБА_18 ".

Зокрема, факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 із ОСОБА_3 з 2001 року по день його смерті стверджується й даними акту від 09.08.2018 року, виписками з медичних документів, які засвідчують те, що позивач у спірний період часу, разом із дітьми мешкала за адресою АДРЕСА_3 . Проживає в цій квартирі позивач й досі.

За цією ж адресою до дня смерті проживав й ОСОБА_3 , який за життя не порушував питання про виселення позивача із дочкою з належного йому на праві власності житлового приміщення, що вказує на те, що він визнавав їх членами своєї сім`ї.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер, що стверджується лікарським свідоцтвом про смерть, якому належала на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1 , а також легковий автомобіль марки ЗАЗ модель ТF698К зеленого кольору д/н НОМЕР_1 номер шасі НОМЕР_2 , що стверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу 03.02.2012 року.

На ім`я позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було видано 24.05.2011 року довіреність щодо розпорядження легковим автомобілем ВАЗ-2107 р/н НОМЕР_3 , що підтверджує їх певні стосунки, що джерело набуття цього майна було спільним. В подальшому вказаний автомобіль ОСОБА_7 було продано та придбано новий автомобіль ЗАЗ д/н НОМЕР_1 .

Зазначені судом обставини сторона відповідача під час судового розгляду не спростувала.

На підтвердження факту спільного проживання вказують також фотознімки, наявні у справі, які зроблені в різний проміжок часу, як під час відпочинку, в буденному житті та у свята.

Водночас, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, з метою вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, упродовж якого було придбано спірне майно.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У зв`язку з викладеним в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.

В судовому засіданні позивач вказала, що при купівлі квартири АДРЕСА_1 вона участі не приймала, коштів особистих на її придбання не давала. Квартира купувалась за кошти сім`ї ОСОБА_6 , які вони отримали від продажу свого житла.

На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири позивач мала надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення нею певних коштів на її придбання. Сам лише факт отримання позивачем заробітної плати не може бути доказом участі у купівлі квартири, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні цього нерухомого майна щодо розміру такої участі.

Зважаючи на викладене, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірну квартиру було набуто нею та ОСОБА_3 внаслідок їх спільної праці, або доказів укладення між ними письмової угоди про створення спільної сумісної власності, тому відсутні правові підстави для задоволення позову в цій частині.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

В своїх запереченнях відповідач зазначила, що ОСОБА_3 не являється батьком дитини позивача, запис про батька в актовому записі про народження дитини зроблено з її слів. У 2003 році позивач разом із двома малолітніми дітьми вселилась у помешкання її сина, як квартирантка. Сім`єю вони ніколи не були, оскільки не мали спільного бюджету, не вели спільного господарства, не робили спільних покупок. Позивач з 01.01.2003 року отримує соціальну допомогу як одинока мати, отже даний факт виключає можливість проживання її з ОСОБА_3 однією сім`єю як чоловіка та дружини. Квартира та автомобіль придбані за кошти їх сім`ї, позивач своїх коштів не витрачала і жодного відношення до них не має.

Однак ці заперечення не спростовують встановлених судом обставин, не можуть бути підставою для відмови в позові, та не є перешкодою у визнанні спірного автомобіля спільною сумісною власністю.

Разом з тим, у суду також є підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як чоловіка та жінки без шлюбу в період з 01.01.2004 року до дня смерті останнього.

З врахуванням показань свідків, які давали свідчення будучи попередженими про кримінальну відповідальність та під присягою, досліджених в судовому засіданні доказів, суд вважає, що факт спільного проживання позивача із ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та придбання за цей час, за спільні кошти спірного майна знайшов своє підтвердження, зазначений вище автомобіль являється об`єктом спільної сумісної власності позивача та покійного ОСОБА_3 і позивач має право на Ѕ його частину.

З урахуванням наведеного позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

На підтвердження понесених судових витрат на правову допомогу відповідачем надано договір про надання правової допомоги, акт виконаних робіт, розрахунок оплати за надану правову допомогу та квитанцію про сплату коштів в сумі 6120,00 гривень.

Однак враховуючи те, що суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, позивач має пільги згідно п.8 ст.5 ЗУ «Про судовий збір», судові витрати понесені відповідачем підлягають частковому відшкодуванню за рахунок держави, а саме в розмірі 3060,00 гривень.

Керуючись ст.ст.4,12,81,141,263-265,315,319 ЦПК України, ст.3,57,60,70,71,74 СК України, суд

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період з 01.01.2004 року по 24.06.2018 року.

Визнати легковий автомобіль марки ЗАЗ модель ТF698К зеленого кольору д/н НОМЕР_1 номер шасі НОМЕР_2 спільною сумісною власністюОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 право власності на 1/2 ідеальну частку вказаного автомобіля.

В решті позовних вимог відмовити.

Понесені ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 3060,00 гривень компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного суду в 30-денний строк, який обчислюється з дня проголошення (складення) рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано.

Сторони та учасники :

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Представник позивача: ОСОБА_5 , місце перебування: АДРЕСА_4 , свідоцтво про зайняття адвокатською діяльністю серія ЖТ №001122 від 31.10.2019 року.

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: ОСОБА_8 , місце знаходження: АДРЕСА_5 , свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю Серія ЖТ №000769 від 24.03.2016 року.

Суддя : Невмержицька О.А.