н/п 2/490/2912/2020 Справа № 490/3149/20
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________
РІШЕННЯ

І м е н е м У к р а ї н и

14 грудня 2020 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Дудник Г.С.,

за участі представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

01 червня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини.

Позов обґрунтувала тим, що вона від шлюбу з відповідачем має спільну неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заводським районним судом м. Миколаєва від 02 січня 2019 року видано судовий наказ, згідно якого з відповідача на її корсить стягнуто аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 12.12.2018 року і до досягнення повноліття дитиною. Відповідач проживає окремо та належної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

ОСОБА_1 зазначає, що дитина з 22 січня 2018 року навчається в навчально-виховному комплексі Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступені дошшкільний навчальний заклад Інтелект м.Одеса. За період навчання з січня 2018 року по день подачі позову за навчання дитини сплачено 125 340 грн.

Участі у додаткових витратах та витратах на навчання доньки відповідач не приймає, отже просить стягнути з нього половину додаткових витрат на дитину у сумі 62 670 грн.

Ухвалою суду про забезпечення доказів від 23.09.2020 року клопотання представника відповідача про витребування доказів задоволено. Витребувано з Одеського приватного навчально-виховного комплексу " Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступеню - дошкільний навчальний заклад "Інтелект" у вигляді ТОВ належним чином завірену інформацію щодо періоду та підстав навчання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а також інформацію щодо розміру оплати за навчання з зазначенням хто саме вносив оплату коштів за весь період навчання .

В судовому засіданні представник позивача адвокатка Сидоренко Т.В. вимоги позову підтримала в повному обсязі. Суду пояснила, що в зв`язку з вимушеними переїздом до м.Одеси дитина потребувада навчання саме в приватному навчальному закладі на період адаптації, оскільки донька також зазнала стресової ситуації також і через розлучення батьків. До того ж дитина має творчі здібності, які необхідно розвивати, і навчання дитини саме в цьому закладі було узгоджено з відповідачем.

В судовому засіданні представник відповідача адвокатка Гоцуляк Ю.С. заперечила проти задволення позову. Зазначила, що витрати на навчання дитини у приватній школді не відносяться до дадаткових витрат на дитину в розумінні ст. 185 СК України, оскільки жодним чином не викликані особливими обставинами чи розвитком особливихх здібностей ОСОБА_5 . Позивачка на власний розсуд бе узгодження з батьком дитини вирішила влаштувати дитину до цього навчального закладу. Крім того, з 24 червня 2020 року ОСОБА_6 була відрахована з Одеського приватного навчально-виховного комплексу Загальноосвітній навчальний заклад І-ІІІ ступеню дошкільний навчальний заклад Інтелект , що свідчить про відсутність особливих обставин у дитини навчатися у цьому закладі.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків.

Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 28.11.2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Судовим наказом Заводського районного суду м. Миколаєва від 02.01.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів доходу (заробітку), щомісячно, але не більше десяти прожиткових мінімумумів для дитини відповідного віку, починаючи з 12.12.2018 року і до повноліття дитини.

Неповнолітня дитина мешкає з позивачкою в м.Одеса, на час розгляду справи заборгованість зі сплати аліментів на її утримання відсутня.

ОСОБА_6 навчалдася в Одеському приаватному навчально-виховному комплексі "Загальноосвітній навчальний заклід І-ІІІ ступенів - дошкільний навчальний заклад "Інтелект" у вигляді ТОВ в період з 15.01.2018 року ао 24 червня 2020 року.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до вимог статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому обов`язком особистим, індивідуальним. Проживання окремо не звільняє від виконання цього обов`язку. Батьки мають всебічно сприяти розвитку дитини. Забезпечення умов для такого розвитку та навчання пов`язане з належним наданням матеріальної допомоги, що має бути достатньою. Платник аліментів зобов`язаний роботи все можливе для того, щоб його заробіток (доходи) були достатніми для власного утримання та утримання дітей, за належний розвиток яких він відповідальний як батько.

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ст.141 СК України).

Згідно зі статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття.

За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

За змістом ч. 1 статті ст.185 СК України, у тих випадках, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, страждає на тяжку хворобу, є калікою або відчуває потребу у додаткових витратах на неї у зв`язку з розвитком якихось її здібностей, той з батьків, з кого присуджене стягнення аліментів, і той, до кого вимога про це не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах, пов`язаних з утриманням дитини.

Аналіз відповідних норм Закону вказує на те, що в окремих випадках, за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину.

Отже, у даному разі маються на увазі додаткові витрати, а не додаткове стягнення коштів на утримання дитини. Аліменти потрібні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови життя дитини. Однак, в окремих випадках у силу особливих обставин, про які йшлося вище, потрібні крім звичайних значні додаткові витрати. Тому розмір стягуваних додаткових витрат має визначатися залежно від понесених або передбачуваних витрат.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» до передбаченої статтею 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Додаткові витрати на утримання дитини мають бути викликані особливими обставинами. У даному випадку мова йде про додаткові витрати, а не про додаткове стягнення коштів на утримання дитини.

Дане положення стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається зазначеною статтею. До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей чи то страждає на тяжку хворобу. Особливі обставини можуть бути зумовлені як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 749/106/17, в постанові Верховного Суду від 17 травня 2018 року у справі № 643/11742/16-ц та в постанові Верховного Суду від 31 січня 2020 року у справі № 484/2230/17.

Суд при розгляді позову виходить з того, що додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути документи, які свідчать, наприклад, про витрати на придбання спеціальних інструментів, призначених для розвитку здібностей дитини (наприклад, музичного інструменту або спортивного спорядження тощо), витрати на навчання дитини у платному навчальному закладі, на заняття у музичних, мистецьких або спортивних закладах, на додаткові заняття, висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини (хвороба, каліцтво), і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування (на придбання ліків, спеціальний медичний догляд, санаторно-курортне лікування тощо).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.ч. 1,2 статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень ч. 3 ст. 77 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі.

Звертаючись до суду із вимогою про стягнення додаткових витрат на дитину, позивач просить стягнути з відповідача половину витрат, які вона сплатила за навчання доньки ОСОБА_7 у період з 22.01.2018 року згідно Договорів № 319/5 від 23.01.2018 року, № 254/6 від 10.07.2018 , № 318/7 від 02.09.2019 року про надання платних освітньо-виховних послуг НВК "Інтеллект" м.Одеса на загальну суму 125 340 грн за період з січня 2018 року по березень 2020 року включно.

На підтвердження зазначених вимог позивач надала квитанції , оригінали яких оглянуто в судовому засіданні. Наведене також підтверджується інфоформацією, наданою 20.10.2020 року Одеського притватного УВК "Інтелект".

Жодних інших доказів на підтвердження того, що навчання доньки саме у цьому приватному навчальному закладі викликано особливими обставинами ( як-то розвиток творчіх здібностей дитини, перебування дитини у стані стресу , який потребував корекції та унеможливлював навчання у іншому загальноосвітньому закладі тощо) позивачем суду не надано.

Фактично, позивачем не доведено, що ці витрати є додатковими витратами на дитину ОСОБА_8 у розумінні викладених вище положень СК України, оскільки ці витрати не стосуються отримання дитиною додаткових освітніх послуг та не зумовлені розвитком здібностей у дитини до творчості чи певних навчальних дисциплін.

При цьому суд враховує, що із вказаних вище договорів про надання навчально- виховних послуг не вбачається, що Одеський НВК "Інтелект" , який є загальноосвітнім навчальним закладом ІІІ-го ступеня, передбачає проведення поглибленої підготовки з профільних дисциплін чи додаткових творчих та спортивних занять, до того ж у вартість наданих послуг входить ще і вартість додаткових послуг - а саме триразове харчування дитини, що взагалі є звичайними витратами на дитину, які повинні покриватися за рахунок аліментів.

Навчання дитини у загальноосвітньому навчальному закладі у розумінні наведених вище положень СК України не є особливою обставиною, що стосується розвитку здібностей дитини, а є формою забезпечення права осіб на рівний доступ до освіти та/або контролю відповідності результатів навчання, здобутих на певному освітньому рівні, державним вимогам.

На підставі вищевикладеного, суд доходить висновку про те, що неможливо вважати додатковими витратами витрати на оплату навчання у приватному закладі НВК "Інтелект" , оскільки вказані витрати не викликані особливими обставинами, та мають покриватись за рахунок отриманих аліментів - що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. 4, 5, 12, 13, 79-84, 141, 259-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання дитини - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання Миколаївському Апеляційному суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний тектс рішення суду складено 24 грудня 2020 року.

Суддя Гуденко О.А.

.