РІШЕННЯ

Іменем України

16.12.2020 року м. Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

при секретарі судового засідання Левицькому М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності, -

встановив:

Позивачка звернулась до суду із позовною заявою про визнання права власності. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона, позивачка, проживає за адресою АДРЕСА_1 . У користуванні її сім`ї з кінця 1960-х років перебуває гараж, що розташований за адресою АДРЕСА_2 . Згаданий гараж було отримано її батьком ОСОБА_2 у 1960-х роках і з того часу їхня сім`я ним користувались. На даний час це є капітальна цегляна споруда з фундаментом. Первинно даний гараж був дерев`яний. Але 12.12.1968 року, виконавчим комітетом Залізничної районної ради, її батькові ОСОБА_2 було надано дозвіл на переобладнання дерев`яного гаражу, на цегляний. Після чого батько за власний кошт перебудував гараж із дерев`яного в цегляний, в тому числі залив фундамент, вимурував стіни, залив бетонне перекриття, та облаштував покрівлю. Поряд із гаражем яким користувалась сім`я розташовані і інші гаражі які перебувають у власності чи користуванні в фізичних та юридичних осіб, що видно з відповідного викопіювання плану м.Львова. На протязі багатьох років батьком оплачувались усі платежі за користування гаражем, в тому числі податок на землю. Однак безпосередньо документів, що підтверджують власність на цей гараж у членів її, позивачки, сім`ї немає. Відтак, у неї виникла необхідність оформити право власності на згаданий гараж, проте жодних документів про передачу даного гаражу її батькові у сімейному архіві не збереглось. На підставі статті 344 Цивільного кодексу України просить визнати за нею право власності на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 18,8 кв.м.

Матеріали справи поступили до Франківського районного суду м. Львова 05.09.2017 року та відповідно до ухвали від 18.09.2017 року призначені до розгляду у попереднє судове засідання.

15 травня 2019 року відбувся повторний авторозподіл справи та на підставі розпорядження керівника апарата справу передано для розгляду судді, визначеному у порядку, передбаченому ст. 35 КПК України.

Судова справа прийнята до провадження з урахуванням рішення зборів суддів Франківського районного суду м. Львова від 25 липня 2019 року, яким підтверджено рішення від 13.05.2019 року. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 31.07.2019р. призначено судове засідання у цивільній справі.

В судовому засіданні позивачка та представник позивачки позов підтримали, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві, повідомили суду, що документів, які б встановлювали право власності на гараж, немає.

В судовому засіданні представник відповідача просила відмовити в позові в повному обсязі.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили факт того, що батько позивачки користувався гаражем № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 18,8 кв.м., тримав продукти, а після його смерті даним гаражем користується позивачка, зокрема тримає в гаражі машину.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

В матеріалах справи міститься свідоцтво про народження ОСОБА_3 , 3/VIII-1963 року народження, серія НОМЕР_2 , батьками якої зазначені ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

В матеріалах справи міститься довідка Виконавчого комітету Залізничної районної ради депутатів трудящих №208 від 12 грудня 1968 року, згідно якої Виконком Залізничної райради депутатів трудящих м. Львова не заперечує в переобладнанні дерев`яного гаражу на території будинку АДРЕСА_3 , який належить гр. ОСОБА_2 на цегляний.

Відповідно до довідки про правовий статус земельної ділянки від 20.07.11р. Управління Держкомзему у місті Львів №40/01-14/4375, згідно земельно кадастрових даних, земельна ділянка на АДРЕСА_2 відноситься до земель м. Львова, що не надані у власність або користування (згідно списку землекористувачів та землевласників Франківського району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому Львівської міської ради від 06.02.98р. №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова»). За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови. Відтак, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 користувався гаражем № НОМЕР_1 , що знаходиться на земельній ділянці, яка не надана у власність або користування, за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 18,8 кв.м.

В матеріалах справи міститься технічний паспорт від 20.01.1993р., який свідчить про те, що ОСОБА_2 одноособово користувався гаражем № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 18,8 кв.м.

Відповідно до акту ЛКП «Вулецьке» №827/вих. від 14.09.2017р., затвердженого директором ЛКП «Вулецьке», підписаного майстрами по експлуатації та користувачами суміжних гаражів, гр. ОСОБА_2 користувався гаражем до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час гаражем користується дочка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відтак, позивачкою доведено, а відповідачем не спростовано факту користування гаражем № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 18,8 кв.м. - батьком ОСОБА_5 , а після його смерті, дочкою позивачем у справі ОСОБА_1 .

Статтями 16 та 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

За таких встановлених у судовому засіданні обставин, суд, розглядаючи вказану справу в межах заявлених позивачкою вимог та на підставі наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, вважає, що ОСОБА_1 правомірно, добросовісно, протягом більше десяти років продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, а тому необхідно захистити майнові права позивача шляхом задоволення позову.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23).

На підставі викладеного та керуючись ст..ст. 4, 12, 13, 81, 82, 89, 258, 259, 263-265, 352, 354, ЦПК України,-

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до Львівської міської ради про визнання права власності задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, а саме на гараж № НОМЕР_1 , що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 , загальною площею 18,8 кв.м.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд, що ухвалив рішення протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Сторони у справі:

Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 );

Відповідач: Львівська міська рада (м. Львів, пл. Ринок 1).

Суддя В. Кузь