судді Великої Палати Верховного Суду Рогач Л. І.
провадження № 14-58цс20
за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - позивач; ПАТ «Дельта Банк») до Харківської районної державної адміністрації Харківської області (далі - відповідач; Харківська райдержадміністрація), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 (далі - іпотекодавець), Товариство з обмеженою відповідальністю «Айкон» (далі - ТзОВ «Айкон»), про відновлення прав іпотекодержателя та зобов`язання вчинити дії за касаційною скаргою позивача на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2018 року, постановлену суддею Ніколаєнко І. В., та постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2019 року, прийняту колегією суддів у складі Маміної О. В., Кругової С. С. та Пилипчук Н. П.
Відповідно до змісту частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
ПАТ «Дельта Банк»у 2018 році звернулося до суду з вимогами до державного реєстратора про зобов`язання відновити записи щодо відновлення прав іпотекодержателя у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (далі - реєстр) та зобов`язання вчинити дії.
За доводами позивача, 23 лютого 2007 року Відкрите акціонерне товариство «Кредитпромбанк» (після зміни найменування - ПАТ «Кредитпромбанк») уклало з позичальником кредитний договір № 07.16/10/07-СС (далі - кредитний договір), згідно з яким надало кредит в іноземній валюті у сумі 300 000 дол. США на строк до 22 лютого 2017 року.
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ПАТ «Кредитпромбанк» уклало з іпотекодавцем іпотечний договір № 07.16/10/11/07-СС, предметом якого була трикімнатна квартира загальною площею 182,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки).
26 червня 2013 року ПАТ «Кредитпромбанк» уклало з позивачем договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з яким позивач набув права вимоги до боржників за кредитними договорами, забезпеченими іпотекою, у тому числі за кредитним й іпотечним договорами, яких стосується ця справа.
20 січня 2016 року Господарський суд Харківської області прийняв постанову у справі № 922/6487/15 про банкрутство фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ), згідно з якою визнав останню банкрутом і відкрив ліквідаційну процедуру.
16 травня 2016 року майно ФОП ОСОБА_2 , до якого належав, зокрема, предмет іпотеки, було продане на аукціоні.
17 травня 2016 року на підставі постанови Господарського суду Харківської області від 20 січня 2016 року у справі № 922/6487/15 посадова особа Харківської райдержадміністрації Боклаг С. С. прийняла рішення № 29632201 про припинення іпотеки та № 29632684 про припинення заборони відчуження предмета іпотеки.
31 травня 2016 року Вищий господарський суд України прийняв постанову у справі № 922/6487/15, згідно з якою скасував постанову Господарського суду Харківської області від 20 січня 2016 року, що стала підставою для скасування записів, які позивач просить відновити у Реєстрі, та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 7 квітня 2016 року, а справу направив на новий розгляд до суду першої інстанції.
25 жовтня 2016 року Господарський суд Харківської області постановив ухвалу про припинення провадження у справі № 922/6487/15 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 .
За доводами позивача, оскільки постанова Господарського суду Харківської області від 20 січня 2016 року у справі № 922/6487/15 скасована, записи про іпотеку та про заборону відчуження предмета іпотеки, вчинені в інтересах позивача, слід поновити.
30 листопада 2018 року Київський районний суд м. Харкова постановив ухвалу, якою відмовив у відкритті провадження у справі. Мотивував ухвалу тим, що вимоги позивача не є похідними від спору щодо нерухомого майна, мають публічно-правовий характер, а тому спір треба розглядати за правилами адміністративного судочинства.
12 березня 2019 року Харківський апеляційний суд прийняв постанову про залишення без змін ухвали Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2018 року.
12 квітня 2019 року позивач через уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2019 року й ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2018 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
26 лютого 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Мотивував тим, що позивач оскаржує ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2019 року з підстав порушення правил предметної та суб`єктної юрисдикцій.
Постановою від 13 жовтня 2020 року Велика Палата Верховного Суду касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задовольнила, ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 листопада 2018 року та постанову Харківського апеляційного суду від 12 березня 2019 року скасувала, а справу передала для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що, оскільки вирішення заявлених позовних вимог впливає не на права Харківської райдержадміністрації, а на права фізичної особи - іпотекодавця, запис щодо якої просить відновити позивач, і на права ТзОВ «Айкон», яке згідно з доводами позовної заяви є власником предмета іпотеки, Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про належність спору до юрисдикції адміністративного суду.
Спір позивача з іпотекодавцем і ТзОВ «Айкон» щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, позичальником за яким є фізична особа, а також щодо предмета такого забезпечувального правочину треба розглядати за правилами цивільного судочинства.
Участь Харківської райдержадміністрації як відповідача (якщо позивач вважає її реєстратора винним у порушені прав) не змінює цивільно-правового характеру цього спору (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункт 36), від 21 листопада 2018 року у справі № 804/8507/15(пункт 30), 5 грудня 2018 року у справі № 815/7008/15 (пункт 29), від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18(пункт 25), від 13 березня 2019 року у справі № 695/500/17 (пункт 30), від 20 березня 2019 року у справі № 810/1163/17 (пункт 35), від 10 квітня 2019 року у справі № 587/2135/16-ц (пункт 31),від 29 травня 2019 року у справі № 826/4701/16(пункт 31), від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц(пункт 21), від 2 жовтня 2019 року у справі № 587/2331/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 587/2326/16-ц (пункт 24), від 28 січня 2020 року у справі № 917/259/19 (пункт 5.18), від 26 лютого 2020 року у справах № 304/284/18 (пункт 24) та № 287/167/18-ц (пункт 52).
За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 жовтня 2020 року, спір у цій справі виник у позивача з фізичною особою - іпотекодавцем і ТзОВ «Айкон» щодо правочину, укладеного для виконання зобов`язання за кредитним договором, та має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки впливає, зокрема, на права фізичної особи - іпотекодавця.
Не можна погодитись із зазначеним висновком з огляду на таке.
Як установлено матеріалами справи, спірне майно, яке перебувало в іпотеці, було продано за результатами проведення аукціону з продажу майна ФОП ОСОБА_2 у межах справи № 922/6487/15 про банкрутство ФОП ОСОБА_2 .
Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Тож якщо предмет іпотеки перейшов у власність іншої особи (набувача) на виконання дійсного договору, то це не є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки.
Водночас згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону, з інших підстав, передбачених цим Законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина четверта статті 33 Закону України «Про іпотеку»). Тож з наведеного вище вбачається, що іпотека припиняється у разі реалізації предмета іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Реалізація іпотечного майна в порядку ліквідаційної процедури відбувається на підставі рішення суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом, відкриття ліквідаційної процедури та звернення стягнення на належне йому майно, тож підпадає під дію приписів частини першої статті 593 Цивільного кодексу (далі - ЦК України) та частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» та має наслідком припинення іпотеки такого майна.
При цьому не є підставою для припинення іпотеки саме рішення про припинення іпотеки та про припинення заборони відчуження предмета іпотеки, оскільки така підстава не передбачена законом. Прийняття державним реєстратором спірних рішень на підставі судового рішення також саме по собі не припиняє іпотеки, яка залишається чинною в залежності від наявності чи відсутності передбачених законодавством підстав для її припинення. Відповідно і скасування такого судового рішення саме по собі не спричиняє відновлення дії обтяження, а якщо відсутні встановлені законом підстави, то іпотека є чинною з моменту внесення про неї первинного запису до відповідного реєстру незалежно від того, чи було скасоване судове рішення, на підставі якого припинялася іпотека.
Враховуючи наведене вище, хибним є висновок про те, що у цій справі існує спір між позивачем та фізичною особою - ОСОБА_2 , адже позивач як кредитор та іпотекодержатель звернувся з позовом на захист свого права на звернення стягнення на майно за іпотечним договором, а не з метою відновити первісні права ОСОБА_2 на це майно.
Право позивача полягає у можливості звернути стягнення на передане в іпотеку майно і залежить у цьому випадку від дійсності іпотеки, а не від змісту спірного запису у відповідному реєстрі.
Таким чином, позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» не відповідають ефективним способам захисту прав та інтересів позивача, оскільки задоволення таких вимог в практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу задоволення його вимог.
Наявність чи відсутність у реєстрі записів про реєстрацію іпотеки та про заборону відчуження предмета іпотеки як фактичні обставини можуть бути спростовані чи доведені в межах іншого спору про звернення стягнення на майно.
Отже, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про закриття провадження у справі, однак помилково вказали на можливість розгляду такого спору в порядку адміністративного судочинства, не врахувавши, що такий позов не підлягає розгляду судами жодної юрисдикції.
Суддя Л. І. Рогач