Справа № 2-34/05
Провадження № 2/369/1114/20
РІШЕННЯ

Іменем України

20.10.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Одинцов О.С.

представник позивача ОСОБА_1 ,

представник відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права власності на частку в спільному майні, стягнення компенсації вартості частки у спільному майні та визнання права власності на частину домоволодіння,-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2004 року позивачі звернулися до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що згідно свідоцтва на право на спадщину від 12 січня 2002 року, виданого Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого за №1289 в реєстрі та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 926569 від 04.07.2003 року, виданого позивач належить по 1/6 частині домоволодіння в АДРЕСА_1 . Відповідачем належать по 1/3 частині вищевказаного будинку. Вказали, що між сторонами виникли спори про порядок користування і володіння житловим будинком та підсобними приміщеннями.

На підставі викладеного просили суд поділити будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 в натурі між власниками і виділити позивачам у власність приміщення у житловому будинку 1-5 площею 14,9 кв. м., 1-6 площею 11,8 кв. м., 1-2 площею 6,4 кв. м., 1-7 площею 3,3 кв. м., Ѕ частину приміщення І площею 5,1 кв. м., тобто 2,5 кв. м. та 10,9 кв. м. недобудованого приміщення ІІ, що має площу 18,8 кв. м.. Всього 49,9 кв. м., а також гараж «Г». Залишити у власності відповідачам приміщення 1-4 площею 15,3 кв. м., 1-3 площею 20 кв. м., 1-1 площею 15,6 кв. м., 2-1 площею 19,8 кв. м., 2-3 площею 7,8 кв. м., 2-2 площею 2,1 кв. м., Ѕ частину приміщення І площею 2,5 кв. м., частину приміщення ІІ площею 7,9 кв. м. Всього 99,6 кв. м., а також теплицю «Е», сарай «Ж», погріб під «Ж» та вбиральню «В».

27.02.2004 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_7 вказала, що позов позивачів визнає частково лише відносно загальної вимоги про виділ частини будинку. Просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 та виділити їй в натурі житлові кімнати 1-4 пл. 15,3 кв. м., 1-5 площею 14,9 кв. м., 2-1 площею 19,8 кв. м., Ѕ частину веранди 1 площею 2,75 м. гараж «Г», навіс «Д». Інші приміщення та будівлі виділити відповідачам за зустрічним позовом.

30.11.2004 року та 20.04.2005 до суду надійшли додаткові позовні заяви від ОСОБА_6 . Остаточно просила суд стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію в сумі 28 070 грн. та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію в сумі 28 070 грн., за частину власності у домоволодінні АДРЕСА_1 . Припинити право власності ОСОБА_6 на 1/3 частку будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_4 право власності на 1/9 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , за ОСОБА_3 право власності на 1/9 частину домоволодіння АДРЕСА_1 , за ОСОБА_8 право власності на 1/9 частину домоволодіння АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідачів судові витрати.

Ухвалою від 19.05.2005 року між сторонами затверджено мирову угоду, яка в подальшому ухвалою апеляційного суду Київської області від 08.12.2014 року була скасована, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції, яка в подальшому залишена в силі Верховним судом України.

29.08.2019 року до суду надійшла заява про зміну предмету позову з урахуванням змін просили суд визнати за ОСОБА_9 та ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме на приміщення 1-5 площею 14,9 кв. м., приміщення 1-6 площею 11,8 кв. м., приміщення 2-ІІ площею 18,8 кв. м., приміщення 2-ІІІ площею 8,5 кв. м.; вбиральня «В»; Ѕ огорожі.

У судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала, проти доводів зустрічного позову заперечувала. Просила позов задоволити та відмовити в задоволенні зустрічного позову.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував, на адресу суду подав відзив на позовну заяву. Просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний не підлягають задоволенню.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом спадкоємцями майна ОСОБА_10 померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ., є його дочка ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на 2/3 частини будинку в рівних частках кожна, та його онуки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на 1/3 частину будинку в рівних частках кожна, батько яких ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до витягу від 03.11.2008 про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належать на праві власності 1/3 частини житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 на підставі мирової угоди від 19.10.2005 року затвердженої Києво-Святошинським районним судом Київської області.

З державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №265753 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 належать по Ѕ частки право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:037:0073.

З висновку експерта від 30.03.2020 року №29302/19-43/6116/20-43 вбачається, що житловий будинок та господарській споруди, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , поділити згідно часток співвласників у відповідності до вимог нормативних документів не вбачається за можливе. Ринкова вартість житлового будинку складає 711 295 грн., ринкова вартість земельної ділянки площею 603 м2, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку складає 189 465 грн. Ринкова вартість 1/3 частки будинку з урахуванням земельної складової по АДРЕСА_1 на дату оцінки 25.02.2020 року складає 300 253 грн. Ринкова вартість 1/6 частки будинку з урахуванням земельної складової по АДРЕСА_1 на дату оцінки 25.02.2020 року складає 150 127 грн.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.

Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.12.2010 №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них».

Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Виходячи з предмету позову по справі позивачі та їх представник в судовому засіданні не заявила клопотання про призначення експертизи, виходячи із ч. 1 ст. 103 ЦПК України, або не подали суду окремий висновок експерта, а тому суд, не маючи спеціальних знань в галузі будівництва, не може самостійно визначити чи буде відповідати запропонований варіант чинним вимогам, визначити нові частки співвласників, компенсацію за різницю у вартості часток, визначити чи потрібні переобладнання та які саме, та чи взагалі є технічна можливість поділити даний будинок на частини згідно позовних вимог. Судові експертизи, які містяться в матеріалах справи (надійшли до суду 16.09.2004 року та 31.03.2005 року) суд вважає їх неналежними, оскільки пройшов значний проміжок часу, будинок, по якому проводилась експертиза, міг бути перебудований, а доказів на підтвердження позовних вимог позивач до суду не надав. Висновок експерта від 30.03.2020 року суд також до уваги не бере, оскільки експертиза була проведена по технічного паспорту БТІ від 17.05.2007 року та 29.05.2001 року. Також при співставленні технічного паспорту з результатами обстеження було виявлено розбіжності та виявлені надбудови, які не зазначені в технічному паспорті БТІ. Причини неможливості подати належні та допустимі докази, позивачі суду не повідомили, не заявили відповідні клопотання у судовому засіданні, у разі складнощів в їх отриманні. Також суд враховує, що судом була затверджена мирова угода по розподілу домоволодіння, але сторони не подали докази щодо виконання цієї угоди, отримання виплат співвласником, наслідки скасування ухвали та повернення у попередній стан, тощо.

Щодо зустрічного позову, слід вказати наступне.

Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

За правилами ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

З огляду на вимоги ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Судова практика Європейського суду з прав людини підтверджує висновок про те, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2010 (набуло статусу остаточного 21.03.2011) у справі «Андрій Руденко проти України» № 35041/05).

З огляду на правову позицію, висвітлену у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц, аналіз ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Вказаний правовий висновок також міститься у: постанові Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі №357/11232/14-ц; постанові Верховного Суду України від 15.07.2016 у справі №6-1599ц16; постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-68цс14 та ін.

Водночас, при визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 3, 4 п.6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 №7 (далі ППВСУ №7) та відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза.

З огляду на встановлені обставини та проаналізовані норми законодавства, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки в матеріалах справи відсутнє підтвердження та погодження від ОСОБА_5 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації, а також дані кошти не були внесені на депозитний рахунок суду. Позивач за зустрічним позовом фактично самоусунувся від доказування своїх вимог, не повідомив щодо наслідків виконання мирової угоди, отримання виплат по ній, чи повертались кошти після скасування ухвали суду, тощо. Подання нового висновку не може ототожнюватись з автоматичним задоволенням зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України та ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України з урахуванням того, що суд вважає, що зустрічні позовні вимоги є не обґрунтованими, а тому у задоволенні зустрічного позову також відмовляє.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст. 47 Конституції України, ст.ст. 183, 358, 364, 365 ЦК України; ст.ст. 12, 13, 48, 76-82, 103, 141, 229, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України,

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання права власності та за у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про припинення права власності на частку в спільному майні, стягнення компенсації вартості частки у спільному майні та визнання права власності на частину домоволодіння відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення(виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скаргу на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя