ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1991/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №712/4018/20 Категорія: 311010000 Романенко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м.Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Храпка В.Д.,

Бондаренка С.І., Вініченка Б.Б.,

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргуКомунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2020 року, постановленого під головуванням судді Романенко В.А., у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради», третя особа: Первинна профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» (далі КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради»), третя особа: Первинна профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивував тим, що із 25 квітня 2019 року працював лікарем-гінекологом-онкологом обласного центру онкологічних та мініінвазивної хірургії Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради». Наказом № 52-к від 30 березня 2020 року звільнений із роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Посилаючись на те, що звільнений із роботи незаконно, просив визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення його із роботи, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради», третя особа: Первинна профспілкова організація КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ директора КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» № 52-к від 30 березня 2020 року в частині звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-гінеколога-онколога обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді лікаря-гінеколога-онколога обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради».

Стягнуто з КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 36 682 грн. 10 коп., який обчислено без вирахування податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнуто з КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 840 грн. 80коп.

Стягнуто з КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» судовий збір в дохід держави у розмірі 840 грн. 80 коп.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі допущено до негайного виконання.

Рішення суду мотивовано тим, що профспілкова організація не провела власний аналіз продуктивності праці позивача, тобто фактично не надавала згоди на скорочення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України після його згоди на переведення на одну з вакантних посад, згідно заяви від 27 березня 2020 року, у зв`язку з чим при вивільненні позивача було порушено норми трудового законодавства.

Право позивача на працю, що закріплено ст. 43 Конституції України, порушено відповідачем і підлягає захисту.

В апеляційній скарзі КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» просить рішення суду першої інстанції скасувати як незаконне, необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а по справі прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції необґрунтовано прийшов до хибних висновків щодо профспілкового комітету відповідача, а саме: - рішення профспілкового органу щодо звільнення повинно було отримано після повідомлення позивача про створення 5 вакансій та аналізу кваліфікації та продуктивності праці позивача порівняно з іншими працівниками; - профспілкова організація не провела власний аналіз продуктивності праці ОСОБА_1 , тобто фактично не надавала згоди на скорочення позивача. Вказане обґрунтування суду є хибним, таким що не відповідає фактичним обставинам справи та законодавству, оскільки нормою Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» не передбачено надавати свої рішення до чи після, як в даному спірному випадку винесення наказу про створення вакансій. Також вказаним Законом, зокрема, проводити аналіз кваліфікації працівника, його продуктивності, та порівнювати такі показними з показниками інших працівників.

Також судом першої інстанції в порушення норм процесуального права не залучено до справи як третю особу Первинну профспілкову організацію КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради». Не забезпечено явку компетентного представника третьої особи в судове засідання, не отримано від нього свідчень (пояснень) щодо прав, обов`язків профспілки, мотивів з яких виходила профспілка при прийнятті рішення про скорочення працівників, тощо.

Факт правомірності надання згоди на звільнення не спростовано.

В порушення вимог ст. 89 ЦПК України судом першої інстанції не було проаналізовано та не надано належної оцінки Протоколу засідання комісії з визначення переважного права залишення на роботі від 27 березня 2020 року № 1 , на сторінках 3,7, 8 якого міститься інформація щодо професійної діяльності ОСОБА_1 , в тому числі в порівнянні з іншими працівниками.

Суд приймаючи рішення щодо поновлення ОСОБА_1 на неіснуючу посаду лікаря-онколога в неіснуючому центрі онкогінекології та мініінвазивної хірургії двічі поставив відповідача у невизначне правове становище.

Також судом при прийняті рішення не були застосовані висновки викладені в постановах Верховного Суду від 16 січня 2018 року у справі № 761/3694/15-ц та від 23 березня 2019 року у справі № 756/5243/17.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» в задоволенні апеляційної скарги, як безпідставну, необґрунтовану, а рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2020 року залишити без змін, посилаючись на законність рішення суду, а також постановлене без порушення норм матеріального і процесуального права і відповідає діючому законодавству та установленої судової практики.

Обґрунтування відзиву аналогічне обґрунтуванню позовної заяви.

Також зазначив, що він має переважне право на залишення на роботі, що підтверджується досвідом роботи, обсягом виконаних хірургічних операцій та кваліфікацією. Комісія для визначення переважного права на залишення на роботі працівників, посади яких підлягають скороченню, відповідачем не створювалася.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд проходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що позивач із 30 березня 1987 року працював у відповідача на різних посадах лікарем-гінекологом.

Згідно наказу № 37-к від 01 березня 2018 року позивача переведено на посаду лікаря-гінеколога-онколога обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії, що був структурним підрозділом Черкаського обласного онкологічного диспансеру Черкаської міської ради.

Рішенням Черкаської обласної ради від 07 вересня 2018 року № 24-20/VІІ Комунальний заклад «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» переорганізованого в Комунальне некомерційне підприємство «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради».

Наказом № 63-к від 25 квітня 2019 року позивач переведений у новий реорганізований заклад.

Наказом від 30 грудня 2019 року № 451 «Про скорочення штатів підприємства» виведено із штатного розпису підприємства із 01 квітня 2020 року рід посад, в тому числі по Обласному центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії завідуючого центром, лікаря-гінеколога та 4,5 штатних одиниць лікаря-гінеколога-онколога.

30 грудня 2019 року позивача ОСОБА_1 було повідомлено про заплановане вивільнення і запропоновано всі існуючі на той час вакантні посади. Вакантна посада лікаря-гінеколога на той час була відсутня.

Позивач ОСОБА_1 не дав згоди на переведення на будь-яку вакантну на даний час посаду.

12 березня 2020 року директор КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» звернувся до профспілкового комітету про дачу згоди на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України 149 працівників, в тому числі і ОСОБА_1

16 березня 2020 року профспілковий комітет на своєму засіданні розглянув вказане подання без персонального виклику всіх працівників, які підлягали звільненню і дав згоду на звільнення.

Наказом від 26 березня 2020 року № 1230 «Про зміну організаційної структури» на базі КНП «Черкаський обласний онкологічний диспансер» з 30 березня 2020 року утворено Обласний центр онкогінекології та здоров`я жінки.

В зв`язку із цим 26 березня 2020 року ОСОБА_1 було повідомлено про наявність додаткових вакантних посад, в тому числі завідуючого центром, лікаря-гінеколога-онколога і 5 штатних одиниць лікаря-гінеколога-онколога.

27 березня 2020 року ОСОБА_1 в своїй заяві просив перевести його постійно лікарем-гінекологом-онкологом Обласного центру онкології та здоров`я жінки.

Поскільки на 5 вакантних посад претендувало 7 осіб відповідачем було створена комісія з визначення переважного права залишення на роботі, яка на своєму засіданні 26 березня 2020 року рекомендувала директору відмовити ОСОБА_1 в задоволенні заяви про переведення на посаду в новоствореному центрі.

Наказом № 52-к від 30 березня 2020 року ОСОБА_1 був звільнений їх роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників і відмовою від переведення на іншу посаду.

29 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із названим позовом.

Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України з 04 лютого 1994 року № 3933-ХІІ (далі Конвенція), трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягає лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (пункт третій статті 64 Господарського кодексу України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Як роз`яснено у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з нормативного тлумачення частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти, як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зроблено висновок, що «за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

Позивачу було запропоновано всі вакантні посади ( інша робота) протягом усього періоду, як з часу його попередження про звільнення, так і на день звільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивності праці.

Реалізація переважного права на залишення на роботі з урахуванням стажу та досвіду роботи працівника може мати місце у ситуації, коли скорочення штату стосується кількох аналогічних посад, а скорочення підлягає лише певна їх частина.

За змістом статті 42 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має виключне право при здійсненні вивільнення провести перестановку (перегрупування) працівників та перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, за його згодою, на іншу посаду. При цьому, вирішення питання щодо того, хто з працівників має більш високу кваліфікацію і продуктивність праці, належить до компетенції роботодавця. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 826/150/16, від 04 квітня 2018 року у справі № 814/3934/15, від 11 квітня 2018 року у справі № 642/461/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 369/4678/18 (провадження № 61-1068св20).

У даній справі не було порушено переважне право позивача на залишення на роботі при звільненні за скорочення штату, передбаченого частиною першою статті 42 КЗпП України, оскільки відповідач скористався своїм правом провести перегрупування працівників. Залишені на роботі працівники також підлягали звільненню із роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, були попереджені про наступне звільнення, їм також були запропоновані всі вакантні посади і вони дали згоду на заняття вакантних посад.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебував у черговій відпустці із 10 березня 2020 року по 31 березня 2020 року. Наказ про звільнення був виданий 30 березня 2020 року, яким звільнено ОСОБА_1 з роботи 31 березня 2020 року. Тобто звільнення проведено під час відпустки.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 статті 40 КЗпП України), а також у період перебування працівника у відпустці( перше речення частини третьої статті 40 КЗпП України).

Проте Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року по справі № 205/4196/18 (провадження № 14-670цс19) сформулювала висновок: «Наслідки порушення гарантії, визначеної у першому реченні частини третьої статті 40 КЗпП України, усуваються шляхом зміни дати припинення трудових відносин на перший день після закінчення періоду непрацездатності чи відпустки» ( п. 56 постанови).

Тому необхідно змінити дату звільнення із 31 березня 2020 року на 01 квітня 2020 року.

Що стосується попередньої згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору, то суд виходить із наступного.

У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності (частина друга та третя статті 43 КЗпП).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати касаційного суду від 03 червня 2020 у справі № 755/14412/18 (провадження №61-14061св19) вказано, що: «статтею 43 КЗпП України передбачено порядок розгляду подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Так, згідно з частиною третьою цієї статті подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Таким чином, розгляд подання власника або уповноваженого ним органу про звільнення працівника за відсутності на засіданні органу профспілки цього працівника (за виключенням, якщо від нього надійшла письмова заява про розгляд подання без його участі або він повторно без поважних причин не з`явився на засідання) свідчить про порушення встановленого статтею 43 КЗпП України порядку його розгляду, а тому згода профспілкового комітету на розірвання трудового договору з працівником, надана на такому засіданні, не може бути визнана такою, що має юридичне значення. Частиною 9 статті 43 Кодексу законів про працю України передбачено, що якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. У пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Установивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник або уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 336/5828/16 (провадження № 61-30894сво18) зроблено висновок: «як при звільненні члена профспілкової організації без отримання попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації (стаття 43 КЗпП України), так і при звільненні члена виборного профспілкового органу без отримання попередньої згоди виборного органу, членом якого він є, а також вищого виборного органу цієї профспілки (стаття 252 КЗпП) суд має зупинити провадження по справі та запитати відповідний орган щодо згоди на звільнення. Відсутність такого рішення при час звільнення працівника сама по собі не є безумовною підставою для його поновлення на роботі, оскільки така згода або незгода на звільнення може бути витребувана судом при вирішенні трудового спору».

Вищевикладені постанови Верховного Суду узгоджуються із висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 756/936/18 (провадження № 61-4104св19).

Апеляційним судом було зупинено провадження у справі і ухвалою суду від 17 грудня 2020 року було запропоновано профспілковому комітету повторно розглянути питання про дачу згоди на звільнення ОСОБА_1

24 грудня 2020 року профспілковий комітет повторно розглянув дане питання і дав згоду на звільнення позивача ОСОБА_1 із роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, рішення суду першої інстанції, як ухвалене при невідповідності висновків суду обставинам справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, до скасування в ухвалення нового рішення про часткове задоволення задоволення позову.

Відповідно до частини першої, тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позивач відповідно до вимог п. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх інстанціях звільняється, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» задоволити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 07 жовтня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради», третя особа: Первинна профспілкова організація Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_1 з посади лікаря-гінеколога-онколога обласного центру онкогінекології та мініінвазивної хірургії Комунального некомерційного підприємства «Черкаський обласний онкологічний диспансер Черкаської обласної ради» з 31 березня 2020 року на 01 квітня 2020 року.

В решті позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: