Провадження № 2/161/3500/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Кихтюка Р.М.

секретаря - Демчук Т.В.,

з участю позивача - ОСОБА_1 ,

представника третьої особи - Шульгана Ф.П.,

третьої особи - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свій позов обґрунтовує тим, що він є власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і в даному житлі зареєстровані колишня дружина онука - ОСОБА_3 разом з неповнолітніми правнуками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Однак, відповідач разом з дітьми ніколи у вказаній квартирі не проживала, за компослуги не сплачує та не буре участі в утриманні квартири.

Зазначає, що неодноразово вимагав відповідачу добровільно знятися з місця реєстрації, оскільки кількість зареєстрованих в квартирі осіб впливає на вартість комунальних послуг, отримання субсидій та інших соціальних вимог, однак ОСОБА_3 не бажає цього добровільно зробити.

Покликаючись на викладені обставини, просить суд визнати ОСОБА_3 і неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06.11.2020 року до участі в справі в якості третьої особи залучено ОСОБА_2 , як іншого законного представника неповнолітніх дітей.

В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву з підстав, викладених у ній та просив позов задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилася по невідомій суду причині, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. А тому, суд вважає за можливе справу слухати у її відсутності за наявними у справі доказами.

Представник третьої особи - служби у справах дітей Луцької міської ради заперечив щодо позовних вимог в частині визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право на житло, просив в цій частині відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 також просив відмовити в задоволенні позову в частині, що стосується неповнолітніх дітей.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та свідоцтвом про право власності від 05.04.2006 року (а.с. 9, 10).

Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 28.07.2020 року ОСББ «Соборності-20А» вбачається, що за вказаною адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зять ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , дочка - ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , внук ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , невістка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , неповнолітні правнуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с. 12).

Відповідно до ст.ст. 319 ч. 1, 321 ч. 1, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та права розпорядження своїм майном.

Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, згідно з якими власник має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно із вимогами ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Підстави позбавлення члена сім`ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України, частиною 2 якої встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлений строк, проводиться в судовому порядку.

Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України), зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Згідно із ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, при перевірці працівниками Луцького ВП ГУНП України у Волинській області за адресою м. Луцьк, пр. Соборності, 20а/2, опитані сусіди підтвердили, що ОСОБА_3 та її неповнолітні діти ОСОБА_4 і ОСОБА_5 за вказаною адресою тривалий період часу не проживають (а.с. 17).

Даний факт в судовому засіданні також підтвердили свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , а також відповідач ОСОБА_3 .

Доказів постійного проживання відповідача у вказаній квартирі всупереч ст. 81 ЦПК України суду не представлено.

Разом з тим, вирішуючи питання стосовно позовних про визнання такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням неповнолітніми ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

За приписами ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Як вбачається із представлених доказів, зокрема, довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 28.07.2020 року ОСББ «Соборності-20А», за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані неповнолітні ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , а також за цією адресою зареєстрований їх батько ОСОБА_2 (а.с. 12).

Отже, враховуючи, що неповнолітні ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , зареєстровані разом із батьком, суд приходить до висновку, що позов про визнання неповнолітніх дітей такими, що втратили право на житло до задоволення не підлягає.

При цьому, суд виходить з того, що діти за своїм віком не можуть залишатися за місцем проживання окремо від батьків, що в такому разі буде суперечити наведеним вище вимогам ст. 29 ЦК України. Права малолітніх осіб, на користування житловим приміщенням є також похідним від права їх батьків на яких у відповідності до норм чинного сімейного законодавства покладається обов`язок щодо утримання, піклування та створення належних умов існування малолітньої дитини.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, зокрема, слід визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право на користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , а в решті позовних вимог - відмовити.

Керуючись ст. ст. 4, 7, 8, 11, 12, 13, 76, 77, 81, 83, 247, 258, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. 72 ЖК України, ст. 16, 319, 383, 391, 405 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 такою, що втратила право користування квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 18 грудня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду Р.М. Кихтюк