Провадження № 2/521/511/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 жовтня 2020 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді Мирончук Н.В.,

секретаря судового засідання Юраш К.Ю.,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення коштів в рахунок відшкодування вартості частки майна та припинення права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання спільним майном подружжя, стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про вселення його до приватизованої квартири АДРЕСА_1 та встановлення порядку користування майном в спільній квартирі для усіх співвласників: йому виділити найдальшу кімнату, розміром 13,3 кв.м. з лоджією, відповідачам: дві інші кімнати, розміром відповідно 11,5 і 15.1 кв.м. та обладнаної в квартирі кладовки, із залишенням в спільному користуванні усіх співвласників - і позивача, і відповідачів наявних в квартирі підсобних приміщень (коридор, кухня, санвузла).

В обгрунтування своїх позовних вимог, позивачем було вказано наступне.

16 квітня 2002 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 .

Разом з нею вони виховували її двох дітей від першого її шлюбу - сина ОСОБА_5 , 1994 року народження та доньку ОСОБА_4 , 1998 року народження.

По місцю своєї роботи керівництвом Одеської залізниці для нього було придбано 3-х кімнатну квартиру під АДРЕСА_1 . Спочатку він, а далі і відповідачка з дітьми поселилися в даній квартирі, переїхавши з м.Чорткова Тернопільської обл. в м.Одесу. Через два роки після поселення вони приватизували зазначену квартиру на всіх чотирьох членів сім`ї в рівних частках і стали співвласниками даної квартири.

Через непорозуміння, що виникли із-за різниці у віці, їх шлюб із відповідачкою ОСОБА_2 розпався в грудні місяці 2009 року. На час розірвання шлюбу по спільній домовленості майно не ділилося

та все спільно набуте майно залишилося в квартирі, де проживають відповідачі, аби уникнути зайвих скандалів, він вимушений був проживати окремо. Спочатку у нього була надія на те, що вони порозуміються і його частка в квартирі буде передана йому.

Була також можливість обміну належної йому частки на квартиру ОСОБА_2 , яка залишилась в м. Чорткові Тернопільської обл., але цей варіант сама ж відповідачка не захотіла довести до належного

обміну (хоч саме вона такий варіант пропонувала застосувати).

Як співвласник він повністю позбавлений можливості належно користуватися своєю часткою майна в квартирі, і тому настійно став пропонувати відповідачці ускорити вирішення даного питання та усунення порушень його законних прав співвласника. Також він пропонував відповідачам виділити йому його частку в квартирі шляхом сплати йому грошової компенсації за належну йому 1/4 частину квартири, але його претензія, від 07.10.2014 року була залишена відповідачами без розгляду і без надання відповіді на неї із їх пропозиціями (т.1, а.с.2-4)

30.03.2015 року ОСОБА_1 подав до суду уточнений позов, в якому вказав, про вселення його до приватизованої квартири АДРЕСА_1 та про виділення йому в натурі частки квартири, у відповідності до запропонованого судовим експертом, варіантів поділу (т.1, а.с.34) .

30.03.2015 року відповідач ОСОБА_2 подала заперечення, в яких вказала, що позовні вимоги вона не визнає повністю, вважає їх необгрунтованими та безпідставними. На її думку, всі доводи, викладені позивачем у позові, є суцільною брехнею та ніколи між ними не було домовленості щодо обміну належної йому 1/4 частини квартири на квартиру в м. Чорткові Тернопільської області, яка належить її батькові і це підтвердять її діти - відповідачі ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 .

Також, вона вказала, що єдине, що вона пропонувала і пропонує дотепер, це продаж квартири в м. Чорткові та чесний розподіл коштів, отриманих від продажу, між ними.

Крім того, відповідач ОСОБА_2 вказала, що позивач не проживає в квартирі більше п`яти років, і за цей час він не сплачує комунальні послуги, не проводить ремонти в квартирі, а вона все це робить за власні кошти і якщо позивач прийняв рішення таким чином вирішити це питання, тоді вона у відповідь буде вимагати в судовому порядку компенсації частини витрат, потрачених нею на сплату комунальних платежів та ремонт квартири, а також поділу спільного майна подружжя, яке було придбане ними під час шлюбу, а саме автомобіль MAZDA PRIMACY, який придбали разом та інше.

Що стосується доводу позивача щодо виділення йому, як він зазначає, найменшу із ізольованих кімнат, то, крім нього право на житлову площу мають ще три співвласника квартири.Також вказала, що її син та донька повнолітні люди і жити разом в одній кімнаті є некоректним. Як і всі дорослі люди, вони заводять стосунки із партнерами, приводять своїх друзів додому. В неї особисто також шлюбні відносини з її чоловіком і жити в одній кімнаті з донькою або із сином вважає негуманним та неприпустимим.

Окрім того, вказала, що враховуючи те, що позивач прийняв рішення вирішувати стосунки через суд, тоді вона заявить зустрічний позов щодо виселення відповідача з квартири і зняття його з реєстрації, оскільки позивач не мешкає в цій квартирі вже більше п`яти років по власній волі, так як в нього інша сім`я, з якою він і мешкає, тому, на її думку, позивач втратив право і на користування житлом і на вселення до квартири. Просила в задоволенні позову про вселення до квартири, що є спільною власністю та встановлення порядку клористування, відмовити (т.1, а.с.36-37)

Також, 30.03.2015 року ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 , позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням за вищевказаною адресою, зобов`язання Відділу громадянства, імміграції, реєстрації фізичних осіб м. Одеса та Одеської області зняти відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.39-41).

В подальшому ОСОБА_2 було подано до суду заяву, датовану нею 06.05.2015 року, про зміну предмету зустрічних позовних вимог, в якій вона змінила вимоги зустрічного позову та просила: визнати спільним майном подружжя автомобіль марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000мЗ, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РЕВ 1-го МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області, 16.12.2006 року; виділити ОСОБА_1 в рахунок поділу майна подружжя, автомобіль марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000мЗ, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РЕВ 1-го МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області, 16.12.2006 року; стягнути із ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 від вартості автомобіля (т.1, а.с.47-49).

19.12.2016 року ОСОБА_2 було подано до суду заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, в якій вона знову змінила вимоги зустрічного позову та просила: визнати спільним майном подружжя автомобіль марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 куб.м., шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РЕВ 1-го МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області, 16.12.2006 року; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна транспортного засобу автомобіль марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 куб.м., шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РЕВ 1-го МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області, 16.12.2006 року, як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя; визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна транспортного засобу автомобіль марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 куб.м., шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РЕВ 1-го МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області, 16.12.2006 року, як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя; стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 від вартості автомобіля, що складає 59138,50грн.; виділити ОСОБА_1 в рахунок поділу майна подружжя, автомобіль марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000мЗ, шасі (кузов, рамаї НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РЕВ 1-го МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області, 16.12.2006 року; стягнути з відповідача на її користь судовий збір в розмірі - 1426,37 грн.. та витрати на проведення Висновку експерта №2423 в сумі - 737,28 грн. (т.1, а.с.164-165).

27.03.2017 року ОСОБА_1 було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій він вказав, що враховуючи висновок експертизи, згідно до якої розподіл квартири по 1/4 частинеі не можливий, тому він просить: стягнути з ОСОБА_2 на його користь, в рахунок відшкодування вартості належної йому частки квартири

АДРЕСА_1 з урахування вартості 1/2 частки спільного ТЗ - МAZDA PREMACY, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , JMZCP19R211125708 - 70628 гривень17 копійок; стягнути з ОСОБА_5 на його користь, в рахунок відшкодування вартості належної йому частки квартири АДРЕСА_1 - 129766гривень 67 копійок; стягнути з ОСОБА_4 на його користь, в рахунок відшкодування вартості належної йому частки квартири

АДРЕСА_1 - 129766 гривень 67 копійок; припинити право спільної власності ОСОБА_1 на 1/4 частку об`єкту нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_1 , визнавши за ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 право спільної власності в рівних частинах на 1/4 частку об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1 , що належала позивачу ОСОБА_1 ; виділити ОСОБА_1 1/2 частки ТЗ - МAZDA PREMACY, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , НОМЕР_3 - як об`єкту майна, набутого за час шлюбу та визнати за ним право власності на даний транспортний засіб (т.1 а.с. 173-176).

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси, від 12.10.2017 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишено без задоволення. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя, стягнення грошової компенсації, - задоволено. Визнано спільним майном подружжя автомобіль Mazda Premacy. Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна - автомобіля Mazda Premacy, як такого, що набуте у порядку поділу майна подружжя. Визнано за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна - автомобіля Mazda Premacy, як такого, що набуте у порядку поділу майна подружжя. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 від вартості автомобіля, що складає 59 138,50 грн. Виділено ОСОБА_1 у рахунок поділу майна автомобіль Mazda Premacy. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати (т.1 а.с.197-203).

Постановою Апеляційного суду Одеської області, від 03.04.2018 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси, від 12.10.2017 року, - залишено без змін (т.2 а.с.48-54).

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду, від 29.05.2019 року, судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції (т.2 а.с.119-125).

08.07.2019 року Малиновським районним судом м. Одеси постановлено ухвалу, якою цивільну справу № 1519/21962/14-ц прийнято до провадження, призначено підготовче судове засідання (т.2 а.с.129).

Свої позовні вимоги при новому розгляді справи в суді першої інстанції, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним ОСОБА_1 мотивував тим, що він та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках (кожному по 1/4 частині) належить квартира АДРЕСА_1 . Вказував, що відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні спірною квартирою. Сторони не дійшли згоди щодо поділу вказаного вище майна, у зв`язку з чим та з урахуванням уточнень, позивач просив суд: стягнути на його користь зі ОСОБА_2 1/3 частину від частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності в сумі 135666 грн. 67 коп.; стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3 1/3 частини від частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності сторін в сумі 135666 грн. 67 коп.; стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_4 1/3 частини від частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності сторін в сумі 135666 грн. 67 коп.; стягнути в солідарному порядку із ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 22515 грн. 02 коп. (т.3 а.с.155).

Також, у задоволенні зустрічного позову про стягнення грошової компенсації за частку у спільній сумісній власності подружжя просив відмовити у зв`язку з пропуском позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності (т.3, а.с.151).

Позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , в обгрунтування вимог зустрічного позову вказала, що вона та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність автомобіль Mazda Premacy. Вказаним автомобілем користується ОСОБА_1 , тому вона, на її думку, має право на стягнення половини вартості цього автомобіля.

Також, позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 заявила про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи спірної квартири, оскільки, на її думку, сума, яка була визначена до цього експертом, не відповідає ринковій вартості квартири, станом на теперішній час розгляду справи (т.2 а.с. 146-147, 170).

Позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 остаточно просила суд: визнати спільним майном подружжя автомобіль Mazda Premacy; визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право приватної власності по 1/2 частині об`єкту рухомого майна - вказаного транспортного засобу, як такого, що набуте в порядку поділу майна подружжя; виділити ОСОБА_1 в рахунок поділу майна, вищевказаний автомобіль; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 частини від вартості вказаного автомобіля, що складає 59138 грн. 50 коп. (т.2 а.с.170).

При новому розгляді справи, позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним ОСОБА_1 та його представник у судове засідання, призначене на 29.10.2020 року до суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, первісний позов підтримали, просили його задовольнити. Разом з тим, просили залишити без задоволення зустрічний позов (т.3 а.с.155).

Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним ОСОБА_2 та її представник у судове засідання, призначене на 29.10.2020 року до суду надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, заперечували проти задоволення первісного позову, зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити (т.3 а.с.154).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_3 у судові засідання не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся неодноразово, до суду надав заяву, в якій вказав, що просить розглядати справу без його участі, оскільки він не має можливості прибувати на судові засідання по причині знаходження його за межами Одеської області та знаходження на значній відстані від міста Одеси, заперечував проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , просив залишити їх без задоволення та вказав, що не заперечує проти призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи квартири (т.3 а.с.64).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_4 у судові засідання не з`являлася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася неодноразово, до суду надала заяву, в якій вказала, що оскільки вона навчається на стаціонарній формі навачання то вона не має можливості прибувати у судові засідання, просила залишити позов ОСОБА_1 без задоволення та вказала, що не заперечує щодо призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи квартири (т.3 а.с.62).

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, надані письмові докази, відповідно до вимог закону, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов до наступного.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності.

Статтею 317 ЦК України встановлено зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження, серії НОМЕР_4 , від 16.04.2002 року, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Чортківського районного управління юстиції України, актовий запис № 57. (т. 1, а. с. 50)

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.10.2005 року управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, на підставі розпорядження № 191485, від 20.10.2005 року, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв. м. (т. 1, а. с. 5).

Зазначене також підтверджується витягом про реєстрацію права власності, від 16.11.2005 року, згідно до якого: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частках по 1/4 належить квартира АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 8).

Вказане також не заперечується сторонами у справі.

Згідно до технічного паспорту, вказана квартира складається з 3-х жилих кімнат: 13,3 кв. м., 15,1 кв. м., 11,5 кв. м.; кухні - 7,5 кв. м.; коридорів: 2,4 кв. м. та 7 кв. м.; балкону - 2,0 кв. м.; сан. вузла - 4,5 кв. м.. Загальна площа квартири складає 63,3 кв.м., житлова - 39,9 кв.м. (т. 1, а. с. 6 7)

Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію № 1870 від 29.09.2017 року, за адресою: АДРЕСА_2 , з 08.12.2004 року зареєстровані та проживають ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 11)

09.10.2014 року ОСОБА_1 направив ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 претензію, від 07.10.2014 року, в якій він пропонував відповідачам виділити йому його частку в квартирі, або сплатити йому грошову компенсацію за належну йому 1/4 частину квартири (т. 1, а. с. 9-10) .

Доказів того, що відповідачами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 була надана позивачу ОСОБА_1 відповідь на його претензію, від 07.10.2014 року та запропоновано реальні способи вирішення спірного питання, до суду відповідачами надано не було.

В ході розгляду справи ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 06.05.2015 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу, її проведення доручено експертам ТОВ ОФ «ІНЮГ-ЕКСПЕРТИЗА» (т. 1, а. с.59-60).

У зв`язку з не оплатою за проведення експертизи, експертиза проведена не була (т.1 а.с.83).

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 17.05.2016 року було призначено судову будівельно-технічну експертизу, її проведення доручено експертам ТОВ ОФ «ІНЮГ-ЕКСПЕРТИЗА» (т. 1, а. с.96-97).

Згідно до Висновку вказаної судової будівельно-технічної експертизи №515/504, від 12.08.2016 року, здійснити розділ квартири АДРЕСА_1 в натурі, у відповідності до ідеальних часток співвласників по частці або частках близьких до ідеальних, з технічної точки зору не можливо. Ринкова вартість ідеальних часток квартири АДРЕСА_1 складає 389300 грн. (т. 1, а. с. 98 117)

При новому розгляді справи, позивач за зустрічним позовом, відповідач за первісним позовом - ОСОБА_2 заявила про проведення повторної судової будівельно-технічної експертизи спірної квартири, оскільки, на її думку, сума, яка була визначена до цього експертом, не відповідає ринковій вартості квартири, станом на теперішній час розгляду справи (т.2 а.с.146-147, 170).

Вказане клопотання було підтримано відповідачами ОСОБА_3 і ОСОБА_4 .

Тому, Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси, від 11.02.2020 року, було задоволено вказане клопотання відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про призначення повторної судової будівельно-технічної експертизи, яка посилалась на неактуальність та невідповідність попереднього висновку, реальній вартості квартири АДРЕСА_1 (т. 2, а. с. 146-147, т.3, а.с.68 72) .

За ухвалою суду Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз було проведено вказану експертизу (т. 3, а. с. 92 110)

Так, згідно до вказаного висновку експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 20-1364, від 29.05.2020 року, здійснити розділ квартири АДРЕСА_1 в натурі, у відповідності до ідеальних часток співвласників по частці або частках близьких до ідеальних, з технічної точки зору не можливо. Ринкова вартість ј частки квартири АДРЕСА_1 на дату оцінки 29.05.2020 року складає 407000 грн. (т. 3, а. с. 92 110)

З урахуванням вказаного, суд не може прийняти до уваги, як належний доказ вартості 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , який вказано у Звіті про оцінку 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , від 06.12.2019 року (т. 2 а.с.212-218), наданого до суду 11.12.2019 року, представником позивача за зустрічним позовом, відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2 (т. 2 а.с.211), оскільки саме за її клопотанням було повторно призначено та проведено судову будівельно-технічну експертизу.

Також, суд не приймає до уваги, як належний доказ вартості квартири АДРЕСА_1 , який вказано у Звіті про оцінку майна №194803, від 02.12.2019 року (т. 3 а.с.5-20), наданого до суду 10.12.2019 року, представником позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 (т. 3 а.с.2-4), оскільки за ухвалою суду було повторно призначено та проведено судову будівельно-технічну експертизу.

Тому, суд приймає до уваги висновок експерта Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 20-1364, від 29.05.2020 року, яким було проведено експертизу за ухвалою суду, згідно до вказаного висновку експерта, ринкова вартість ј частки квартири АДРЕСА_1 на дату оцінки 29.05.2020 року складає 407000 грн., та, з урахуванням вказаного, суд виходить з указаної вартості ј частки цієї квартири АДРЕСА_3 .

Як вже було встановлено судом, що також не заперечується сторонами у справі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в рівних частках по 1/4 належить квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв. м.

У частині 1 статті 346 ЦК України законодавцем встановлено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом.

В силу положень ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України, усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України.

Так, у відповідності до частини першої статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно до ч. 2 вказаної ст. 356 ЦК України, суб`єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Отже, як встановлено в судовому засіданні, спір виник між суб`єктами права спільної часткової власності, якими є фізичні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Законодавцем статтею 361 ЦК України встановлено право співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності

Так, у відповідності до ч. 1 ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Як встановлено судом, сторони не дійшли згоди щодо володіння, користування і розпорядження квартирою АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв. м., яка є їх спільною частковою власністю.

Так, позивач стверджує, що відповідачі перешкоджають йому реалізовувати своє право власності на ј частини спірної квартири. З огляду на неможливість розділу квартири у відповідність до ідеальних часток згідно результатів судової будівельно-технічної експертизи, ОСОБА_1 просив суд стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рахунок відшкодування, вартості належної йому частки квартири АДРЕСА_1 .

Проте, відповідач за первісним позовом у справі ОСОБА_2 , обгрунтовуючи свої заперечення проти позову вказала, що жодних перешкод щодо користування належної частки квартири ОСОБА_1 ні вона, ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_3 , не чинили, але при цьому ОСОБА_2 вказала, що її син та донька повнолітні люди і жити разом в одній кімнаті є некоректним. Як і всі дорослі люди, вони заводять стосунки із партнерами, приводять своїх друзів додому. В неї особисто також шлюбні відносини з її чоловіком і жити в одній кімнаті з донькою або із сином вважає негуманним та неприпустимим (т.1, а.с.36-37).

Тому, суд не може прийняти заявлене цим відповідачем до уваги.

Також, суд не може прийняти до уваги заяву ОСОБА_2 , що ні вона, ні її діти не мають бажання та не мають можливості сплатити ОСОБА_1 заявлену ним суму вартості 1/4 частини квартири (т.2, а.с.170).

З метою встановлення обставин, зокрема, підстав, які б свідчили про те, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджали користуватися ОСОБА_1 житлом, суд здійснював виклики в судові засідання вказаних відповідачів.

В судовому засіданні 28.11.2019 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заявили, що позовні вимоги позивача не визнають, вказали, що не чинили та не чинять перешкод ОСОБА_1 у користуванні правом власності, а кошти на виплату компенсації позивачу ОСОБА_1 , у них відсутні.

Крім того, з наведених пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а також пояснень ОСОБА_2 , відповідачами не оспорююється право позивача ОСОБА_1 на його ј частки квартири, але оспорюється відшкодування ними грошової компенсації, посилаючись на неможливість здійснення відшкодування.

Разом з тим, відповідачами не запропоновано жодного іншого можливого способу вирішення спору, зокрема, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не бажають розглядати такий спосіб вирішення спору, як продаж майна та розподіл коштів в рівних частках між сторонами.

Крім того, суд зазначає, що не зважаючи на неодноразові виклики судом відповідачки ОСОБА_4 до суду, вона в судові засідання не прибувала, натомість до суду надала письмові пояснення, в яких вона заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вказала, що сплата нею компенсації ОСОБА_1 за його частку квартири є для неї надмірним тягарем, оскільки вона є студенткою денної форми навчання Одеського національного університету ім. Мечникова на контрактній основі (термін навчання з 01.09.2017 року по 30.06.2021 року), знаходиться на повному утриманні матері ОСОБА_2 , на підтвердження чого надала довідку з місця навчання від 30.08.2019 року № 06.05.288. (т. 2, а. с. 155-156, 157)

Також, не зважаючи на неодноразові виклики судом відповідача ОСОБА_3 до суду, він в судові засідання не прибував, натомість до суду надав письмові пояснення проти позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів, в яких вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 не визнає та вказав, що жодних перешкод у користуванні житлом ОСОБА_1 не чинив, а вимоги щодо сплати компенсації ОСОБА_1 за його частку для нього є надмірним тягарем, оскільки він раніше навчався у ВНЗ на денній формі навчання, офіційно не працевлаштований, не має доходу і знаходиться на утриманні матері ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 159-160)

На підтвердження наведеного надав довідку з Одеського міського центру зайнятості, від 19.08.2019 року № 2149/20103.

Проте, згідно до вказаної довідки, ОСОБА_3 як безробітний в Одеському міському центрі зайнятості станом на 19.08.2019 року не зареєстрований (т. 2, а. с. 161).

Згідно Відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків, інформація про доходи ОСОБА_3 відсутня (т. 2, а. с. 162).

Проте, стосовно наведеного суд зазначає, що відповідачі у справі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 є повнолітніми та працездатними особами, доказів протилежного з їхнього боку на надано.

Вирішуючи спір при новому розгляді справи, суд враховує позицію судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладену у Постанові, від 29.05.2019 року.

Як вже було встановлено судом, відповідно до висновків експертиз проведених експертами ТОВ ОФ «ІНЮГ-ЕКСПЕРТИЗА», від 17.05.2016 року та експертами Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз, від 29.05.2020 року розділити квартиру АДРЕСА_1 в натурі відповідно до наявності ідеальних часток співвласників по ј частині кожного, - технічно неможливо.

Тобто, виділ належної позивачу частки в натурі є неможливим, що підтверджується наведеними висновками.

матеріалами справи підтверджується та не оспорюються відповідачами факт їхнього проживання в квартирі АДРЕСА_1 .

Проте, відповідачами не надано доказів щодо здійсненння компенсації, в порядку ч. 3 ст. 358 ЦК України, за фактичне користування відповідачами належної позивачу частки квартири.

Окрім того, позиція ОСОБА_2 , що її син та донька повнолітні люди і жити разом в одній кімнаті є некоректним, оскільки, як всі дорослі люди, вони заводять стосунки із партнерами і приводять своїх друзів додому і у неї особисто також шлюбні відносини з її чоловіком і жити в одній кімнаті з донькою або із сином вважає негуманним та неприпустимим (т.1, а.с.36-37) та позиція відповідачів стосовно того, що позивач самостійно покинув квартиру і не проживає в ній, а також те, що ним не надано доказів перешкоджання з боку відповідачів у користуванні йому ј частини квартири, не можуть розцінюватися судом на їх користь.

Саме наведене вище та те, що існує технічна неможливість виділу належної позивачу частки в натурі, згідно висновків судових будівельно-технічних експертиз, відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 користуються всією квартирою, у тому числі і частиною квартири позивача та не мають на міру виділити частку квартири позивача для користування ним вказаною кавартирою, як і не бажають продати спільну квартиру, - саме це вказує на те, що ОСОБА_1 не може фактично користуватися належною йому часткою від спільного майна, а тому має право на її компенсацію.

Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України, кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Крім того, абзацом другим частини другої статті 364 ЦК України встановлена обов`язкова згода співвласника на отримання компенсації, водночас, згода відповідачів на виплату позивачу вартості його частки не є обов`язковою.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 1 Протоколу № 1 Конвенції передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що виділ частки квартири позивача в натурі, згідно висновків двох експертиз, є не можливиим, відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 користуються спірною квартирою у повному обсязі, у тому числі і 1/4 частки квартири позивача ОСОБА_1 , в квартиру позивача не допускають, в квартирі змінили замки, ключі від квартири позивачу не надали, місця для проживання позивача за первісним позовом в спірній квартирі відповідачами не виділено, кожен з них зайняв окрему кімнату квартири, зайнявши категоричну позицію не бажають також сплачувати компенсацію позивачу за користування належної йому ј частини квартири, чим фактично порушують права позивача, який має також право та бажає або користуватись своєь часткою квартири, або отримати компенсацію вартості своєї частки у майні.

Продати спірну квартиру та кожному отримати грошову вартість своєї частки квартири, відповідачі також не бажають.

Отже, з урахуванням закріплених у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України, засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, з метою реального вирішення спору між сторонами, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 компенсації належної йому ј частки від майна, відповідно до вартості, визначеної висновком експертизи, проведеної за клопотанням відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , яке підтримали і відповідачі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ..

Посилання на те, що вимоги первісного позову стосуються поділу майна подружжя, суд не може прийняти до уваги, оскільки заявлене не відповідає вимогам закону та встановленими матеріалами справи, обставинами.

Так, судом встановлено, що зазначеним позовом ОСОБА_1 не здійснюється поділ майна подружжя, а, як встановлено в судовому засіданні, спір виник щодо користування спільною частковою власністю між суб`єктами права спільної часткової власності, якими є фізичні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Щодо заявленого зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання спільним майном подружжя автомобілю Mazda Premacy; визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право приватної власності по 1/2 частині об`єкту рухомого майна - вказаного транспортного засобу, як такого, що набуте в порядку поділу майна подружжя; виділення ОСОБА_1 в рахунок поділу майна, вищевказаного автомобілю; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошової компенсації належної їй частки у спільному майні подружжя, у розмірі 1/2 частини від вартості вказаного автомобіля, що складає 59138 грн. 50 коп., суд зазначає про таке.

Як встановлено судом, 16 квітня 2002 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 50).

Відповідно до Договору купівлі-продажу, у лютому 2005 року сторонами було придбано легковий транспортний засіб, марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, об`єм двигуна 2000 мЗ, шасі (кузов, рама) НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , зареєстрований РЕВ 1-го МРВ ДАІ ГУМВС України в Одеській області, 16.12.2006 року, № 5-14104 автомобіль зареєстровано на ОСОБА_1 , що не заперечується сторонами у справі.

Тому, зі змісту ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, серії НОМЕР_5 , від 04.12.2009 року, виданого Першим Малиновським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 444, шлюб між сторонами розірваний.

За результатами Висновку судової автотоварознавчої експертизи № 2423, від 19.08.2015 року, вартість автомобіля марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, визначено в розмірі 118277,00 грн., а відповідно Ѕ частини складає - 59 138,50 грн.

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Пунктом 30 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розірвання шлюбу, згідно ст. 68 СК України, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка жінки є набуте ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності.

Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання.

Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

На підставі ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Проте, відповідачем з зустрічним позовом - ОСОБА_1 до суду було подано заяву про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 у зв`язку з пропуском позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 строку позовної давності звернення з позовом до суду (т.3 а.с.151).

Щодо поданої заяви відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Статтею 12 Сімейного кодексу України встановлено, що строки, встановлені у цьому Кодексі, обчислюються відповідно до Цивільного кодексу України.

Статтею 20 Сімейного кодексу України передбачено застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин.

Так, згідно ч.1 ст.20 Сімейного кодексу України, до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу.

Статтею 72 Сімейного кодексу України законодавцем встановлено застосування позовної давності до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч.2 ст.72 Сімейного кодексу України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

За правилами ч.2 ст.20 Сімейного кодексу України, у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з відбитку штампу канцелярії Малиновського районного суду м.Одеси на зустрічній позовній заяві, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 - 30.03.2015р., в якій позовні вимоги щодо поділу майна подружжя не було заявлено (т.1 а.с.41).

В подальшому ОСОБА_2 було подано до суду заяву, датовану нею 06.05.2015 року, про зміну предмету зустрічних позовних вимог, в якій вона змінила вимоги зустрічного позову та просила: визнати спільним майном подружжя автомобіль марки MAZDA PREMACY, виділити ОСОБА_1 в рахунок поділу майна подружжя, автомобіль марки MAZDA PREMACY, стягнути із ОСОБА_1 на її користь грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 від вартості автомобіля (т.1, а.с.47-49).

19.12.2016 року ОСОБА_2 було подано до суду заяву про збільшення зустрічних позовних вимог, в якій вона знову змінила вимоги зустрічного позову та просила: визнати спільним майном подружжя автомобіль марки MAZDA PREMACY, 2001 року випуску, визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна транспортного засобу автомобіль марки MAZDA PREMACY, як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя; визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна транспортного засобу автомобіль марки MAZDA PREMACY, як таке, що набуто у порядку поділу майна подружжя; стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію належної їй частки у спільному майні подружжя у розмірі 1/2 від вартості автомобіля, що складає 59138,50грн.; виділити ОСОБА_1 в рахунок поділу майна подружжя, автомобіль марки MAZDA PREMACY (т.1, а.с.164-165).

Шлюб між сторонами, як вже було встановлено судом, у відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу, було розірвано - 04.12.2009 року.

Отже, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Тобто, з зазначеної дати, а саме: з 04.12.2009 року, у позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 виникло право звернення до суду з позовними вимогами про поділ майна подружжя.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 звернулась до суду в 2015 році, тобто, зі спливом трьох років, після початку перебігу строків позовної давності.

Згідно ч.2 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

А тому, судом було прийнято вказану заяву до розгляду.

За приписами ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Така заяви від відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, надійшла до суду до винесення судом рішення у справі.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Таким чином, заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного.

Вказана правова позиція викладена у Постановах ВС, від 24.10.2019р., у справі №367/3544/16-ц ; від 09.10.2019р. у справі №331/8375/17; від 26.09.2019р. у справі №362/196/15-ц.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при зверненні позивачкою за зустрічним позовом ОСОБА_2 пропущено 3-річний строк позовної давності.

Отже, заява відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 про застосування строку позовної давності є гарантованим правом, що спрямоване на захист власного майнового інтересу, а при відсутності підстав для поновлення строку позовної давності, є підставою для відмови у задоволенні позову.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 до суду з позовом звернулася поза межами строку, встановленого Законом, підстав для поновлення строку позовної давності, судом не встановлено, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 ..

Стороною позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 при подачі позову до суду було сплачено судовий збір, який за правилами ст. 141 ЦПК України, відшкодуванню не підлягає.

Окрім того, суд звертає увагу на те, що в первісному позові ОСОБА_1 заявлено вимогу про стягнення зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку судових витрат у розмірі 22515 грн. 02 коп., з яких: 4840 грн. 87 коп. судовий збір при зверненні до суду першої інстанції; 3631 грн. 78 коп. судовий збір при подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції; 4842 грн. 37 коп. судовий збір при зверненні до суду касаційної інстанції; 8200 грн. 00 коп. витрати за надання правової допомоги при апеляційному та касаційному розгляді справи; 1000 грн. 00 коп. проведення оцінки вартості майна, від 02.12.2019 року оціночним експертом ФОП ОСОБА_7 , що підтверджується відповідними квитанціями, які знаходяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 наведеної статті, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про задоволення первісних вимог, але, оскільки висновки оцінки вартості майна, від 02.12.2019 року оціночним експертом ФОП ОСОБА_7 , суд не прийняв до уваги при розгляді справи, то вказані вимоги про стягнення з відповідачів за первісним позовом, у сумі 1000 грн. 00 коп., задоволенню не підлягають, а тому суд приходить до висновку про задоволення вимоги про стягнення судових витрат, понесених ОСОБА_1 у загальному розмірі 21515 грн. 02 коп., які підлягають стягненню з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку.

Керуючись ст. ст. 3, 16, 256, 257, 261, 267, 317, 319, 346, 355, 356, 358, 361, 364, 368 ЦК України, ст. ст. 12, 20, 72 СК України, ст. ст. 13, 76-81, 82, 133, 141, 258-259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про стягнення коштів в рахунок відшкодування вартості частки майна та припинення права власності, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м.Чортків Тернопільської області, паспорт, серії НОМЕР_6 , виданий Чортківським РВ УМВС України в Тернопільській області - 20.04.2002 року, (зареєстрована в АДРЕСА_2 з 08.12.2004 року) на користь ОСОБА_1 1/3 від ј частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м., в сумі 135666 грн. 67 коп..

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Чортків Тернопільської області, паспорт, серії НОМЕР_7 , виданий Малиновським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області - 26.05.2010 року, (зареєстрований в АДРЕСА_2 з 08.12.2004 року) на користь ОСОБА_1 1/3 від ј частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м., в сумі 135666 грн. 67 коп..

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Чортків Тернопільської області, паспорт, серії НОМЕР_8 , виданий Малиновським РВ у м.Одесі ГУДМС України в Одеській області - 14.05.2015 року, (зареєстрована в АДРЕСА_2 з 08.12.2004 року), на користь ОСОБА_1 1/3 від ј частки ОСОБА_1 у спільній частковій власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м., в сумі 135666 грн. 67 коп..

Право на ј частку ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м., припиняється, з дня отримання від відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 грошової компенсації вартості його ј частки у праві спільної часткової власності квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 63,3 кв.м., житловою - 39,9 кв.м.

Стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в солідарному порядку на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 21515 грн. 02 коп..

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про визнання спільним майном подружжя, стягнення грошової компенсації, - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено.

Апеляційна скарга подається до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, передбачені ст. 353-354 ЦПК України.

Суддя: Н.В. Мирончук