КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 755/2581/19-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2538/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Яровенко Н.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 лютого 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегія суддів:

головуючий - Немировської О.В.,

судді - Чобіток А.О., Ящук Т.І.

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Києві цивільну справу за позовом Приватного акціонерного товариства «ДТЕК «Київські електромережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року,

встановив:

у лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за користування електричною енергією в сумі 29 553 грн. 84 коп., а також 3% річних - 1 030 грн. 28 коп., інфляційні втрати - 3 241 грн. 07 коп. та стягнути суму сплаченого судового збору.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року позов було задоволено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПрАТ «ДТЕК Київські електромережі» - Іванова А.К. просить апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що його було створено шляхом виділу з ПАТ «Київенерго» і він є правонаступником ПАТ «Київенерго» у частині майна, прав та обов`язків, пов`язаних із провадженням діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та із провадженням діяльності з передачі електричної енергії місцевими електромережами за договорами на постачання електричної енергії та про користування електричною енергією. Між ПАТ «Київенерго» та ОСОБА_1 31.10.2014 було укладено Договір про користування електричною енергією №4, відповідно до якого енергопостачальник бере на себе зобов`язання надійно постачати споживачеві електричну енергію у необхідних йому обсягах відповідно до потужності електроустановок споживача за адресою: АДРЕСА_1 . Того ж дня між ними було складено Акт взаємозвіряння №1/4. Ще до цього - 12.06.2013 за вказаною адресою було проведено технічну перевірку та схему підключення засобу обліку електричної енергії, збереження пломб у побутового споживача, про що складено Акт за підписом ОСОБА_1 . Однак в порушення умов укладеного Договору ОСОБА_1 , не своєчасно та в повному обсязі сплачує за надану електроенергію, в результаті чого утворилась заборгованість в сумі 29 553 грн. 84 коп. за період з жовтня 2015 року. Вказану суму заборгованості позивач просить стягнути зі споживача разом з 3% річних та інфляційними втратами, що разом становить суму 4 271 грн. 35 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 р. позов було задоволено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існували договірні відносини з постачання електричної енергії. Позивач виконував належним чином взяті на себе зобов`язання, а відповідач в порушення умов договору не сплачувала належним чином оплату за користування електричною енергією, що є підставою для стягнення суми заборгованості та відповідних сум за порушення умов зобов`язання.

Суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та послався на положення ст. 509, 525, 526, 530, 625, 714 ЦК України, Закону України «Про електроенергію», та Правила користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМ України від 26.07.1999 №1357, Правила користування електричною енергією, затверджених постановою НКРЕ від 04.05.2006 №562.

Доводи, викладені відповідачем в апеляційній скарзі щодо місця її фактичного проживання за адресою: АДРЕСА_2 , про що вона надала докази, висновку суду першої інстанції не спростовують. Відповідач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 09.06.1972.

Факт надання їй пільг за іншою адресою: АДРЕСА_2 не звільняє її від обов`язку виконання Договору про користування електричною енергією. Також не можуть бути такою підставою посилання відповідача на ту обставину, що вона з сестрою ОСОБА_2 , яка фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , є спадкоємцями вказаного майна після смерті їх матері в рівних частках, оскільки саме апелянт укладала Договір, який є предметом розгляду, а тому має сплачувати за надану електроенергію. Відповідач не була позбавлена можливості подати до позивача заяву про розірвання договору в разі зміни місця проживання.

Разом з тим, суд першої інстанції розглядав справу в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін, відповідача не було належним чином повідомлено про дату, час та місце судового засідання, що обмежило її права подати як докази на обґрунтування своїх заперечень проти позову, так і заяви про застосування строку позовної давності.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 статті 267 ЦК України).

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц викладено правову позицію, згідно якої відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Dombo Beheer B. V. v. the Netherlands» від 27 жовтня 1993 року (заява № 14448/88, § 33).

В апеляційній скарзі апелянт одночасно із запереченнями проти заявлених до неї вимог, посилається на пропуск позивачем строку позовної давності, що вона вважає є підставою для відмови у задоволені позовних вимог. Однак вказана підстава може бути застосована лише щодо платежів, які мали бути сплачені відповідачем поза строком позовної давності. Оскільки позивач подав вказану позовну заяву до суду першої інстанції лише 12.02.2019, до платежів за період з жовтня 2015 по січень 2016 має бути застосовано наслідки пропуску строку позовної давності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції слід змінити щодо розміру заборгованості та зменшити її до суми 26 385 грн. 12 коп. Також слід зменшити суму 3% річних та інфляційних втрат до 3 801 грн. 50 коп.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 10 червня 2019 року змінити та визначити суму заборгованості - 26 385 грн. 12 коп. та суму 3% річних та інфляційних втрат - 3 801 грн. 50 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді