Дата документу 23.12.2020 Справа № 310/2529/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №310/2529/20 Головуючий у 1 інстанції Полянчук Б.І.
Провадження № 22-ц/807/3470/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, а також за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної і моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 15.03.2020 р. о 15 год. 13 хв. в м. Бердянську на перехресті вул. Мелітопольське шосе - вул. В.Довганюка - пр. Західний, ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ 21154, державний номер НОМЕР_1 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну, при виїзді на нерегульоване перехрестя, не надав перевагу в русі автомобілю LEXUS GX460, реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїв з ним зіткнення. Постановою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02.04.2020 року по справі № 310/1942/20 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Згідно зі звітом спеціаліста по визначенню вартості збитку вартість матеріального збитку, нанесеного власнику автомобіля LEXUS GX470, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2016 року виготовлення, після ДТП, яке мало місце 15.03.2020 року, на день огляду, з урахуванням ПДВ на запасні частини складає 461 840,18 грн.

Крім того, в результаті пошкодження транспортного засобу з вини відповідача він не має можливості користуватися власним автомобілем. У зв`язку з тим, що матеріальна шкода у добровільному порядку не відшкодована не має можливості здійснити ремонт автомобіля. Зазначеним йому спричинена моральна шкода, розмір якої він оцінює у 20000,0грн.

03.07.2020 року ОСОБА_3 подано заяву про зменшення розміру позовних вимог якою зменшено суму матеріального збитку до 362 340,18грн. у зв`язку з тим, що частково матеріальний збиток у сумі 99 500,00 грн. відшкодовано СГ «ТАС».

У травні 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що ухвалою Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27.04.2020 року було відкрито провадження у справі №310/2529/20 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, заподіяних у результаті дорожньо-транспортної пригоди. ОСОБА_1 , будучи безпосередньо обізнаним про існуюче зобов`язання відшкодувати ОСОБА_3 майнову (матеріальну) та моральну шкоду, 10.04.2020, в день подання ОСОБА_3 позову до суду здійснив відчуження належної йому однокімнатної квартири площею 32,2 кв.м., розташовану у АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 104) на користь ОСОБА_4 на підставі договору дарування.

Вважає, що вказаний договір дарування є фіктивним, а ОСОБА_1 діяв недобросовісно та допустив зловживання правом власності з метою приховування майна від можливого звернення стягнення при виконанні в майбутньому рішення суду про стягнення грошових коштів, - збитків, заподіяних в результаті ДТП, яке сталось 15.03.2020 р., та уникнення звернення стягнення на належне йому нерухоме майно.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь матеріальний збиток у розмірі 362 340,18 грн., моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн., а також визнати недійсним договір дарування від 10.04.2020 року, номер 372, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д.Л., за яким ОСОБА_1 було відчужено однокімнатну квартиру площею 32,2 кв.м., розташовану у АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_4 .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 362 340,18 грн. матеріальної шкоди та 1000 грн. моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 4 884,60 грн. судового збору.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування задоволено повністю.

Визнано недійсним договір дарування від 10.04.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Дмитром Леонідовичем, за яким ОСОБА_1 було відчужено квартину АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_4 .

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 420 грн. 40 коп. судового збору з кожного.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_3 надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає зазначеним нормам.

Задовольняючи частково позовні про стягнення матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 відповідачем не відшкодована матеріальна шкода в розмірі 362 340,18грн. заподіяна внаслідок ДТП, а розмір відшкодування моральної шкоди стягнуто з урахуванням розумності і справедливості.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є власником автомобіля LEXUS GX460, державний номер НОМЕР_2 , 2016 року.

Постановою Бердянського міськрайонного суду від 02.04.2020 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП України в зв`язку з тим, що він 15.03.2020 року о 15 год. 13 хв. в м. Бердянську на перехресті вул. Мелітопольське шосе - вул. В. Довганюка - пр. Західний, керуючи автомобілем ВАЗ 21154, д/н НОМЕР_3 , не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не реагував на її зміну при виїзди не нерегульоване перехрестя, не надав перевагу в русі автомобілю LEXUS GX460, державний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі, внаслідок чого сталося зіткнення. Автомобілі отримали механічні пошкодження, що спричинило матеріальні збитки. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п. 2.3-б, п. 16.11 ПДР України.

В силу ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що винним у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталась 15.03.2020 року о 15 год. 13 хв. в м. Бердянську на перехресті вул. Мелітопольське шосе - вул. В.Довганюка - пр. Західний та є ОСОБА_1 .

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що позивач не приймав жодних заходів для уникнення ДТП є безпідставним та такими, що не спростовують висновків суду. Крім того, вказані доводи є лише припущенням та на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів.

В апеляційні скарзі скаржник посилається на незаконну відмову у проведенні судової авто технічної експертизи. Вказані доводи також є безпідставними, оскільки жодних передумов та правових підстав для її проведення не було, оскільки вина ОСОБА_1 у цій справі встановлена Постановою Бердянського міськрайооного суду Запорізької області від 02.04.2020 року.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, вартість матеріального збитку, нанесеного власникові автомобіля марки LEXUS GX460, державний номер НОМЕР_2 , 2016 року виготовлення, після ДТП, яке мале місце 15.03.2020 року, на день огляду, з урахуванням ПДВ на запасні частини складає: 461840 грн. 18 коп. вказане підтверджується Звітом № 35 автотоварознавчого дослідження про визначення вартості збитку, завданого власнику КТЗ від 03.04.2020 року.

Відповідно до виписки по картці/рахунку ОСОБА_3 від 30.06.2020 р. № 1GHT4BBSSR0126PСГ «ТАС» 21.04.2020 року у зв`язку з дорожньо-транспортною пригодою, яка сталась 15.03.2020 року ОСОБА_3 було виплачено страхове відшкодування у сумі 99 500,00 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються статтями 22, 1187, 1194 ЦК України.

Враховуючи наявні в матеріалах справи докази та на підставі вищезазначених норм, судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 не відшкодовано матеріальну шкоду в розмірі 362 340,18грн., а тому позовні вимоги про стягнення 362 340,18 грн. матеріальної шкоди підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції з урахуванням приписів статей 23, 1167 ЦК України, враховуючи принцип розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.

На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішення в цій частині.

Разом з цим, визнаючи договір дарування недійсним, суд першої інстанції виходи з доведеності позивачем фіктивності такого договору дарування.

Проте, колегія суддів в повній мірі не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єкті нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 09.04.2020 року власником квартири АДРЕСА_3 був ОСОБА_1 . Право власності у нього виникло на підставі договору купівлі-продажу, номер 3024, від 09.11.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Романченком В.В.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта станом на 20.05.2020 року, 10.04.2020 року приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Каракуловим Д.Л. посвідчено договір дарування, номер 372, за яким право власності набула ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 36-37).

Право власності на спірну квартиру ОСОБА_1 набув 09.11.2017 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.11.2017 року, продавцем у якому зазначено ОСОБА_5 .

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Колегією суддів встановлено, що матеріали справи не містять наданих позивачем доказів вчинення фіктивного правочину з обох сторін та на підтвердження умислу відповідачів на укладення договору дарування без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, оскільки реєстрація права власності на спірну квартиру свідчить про реальність настання правових наслідків правочину.

Посилання на те, що оспорюваний правочин вчинений з метою ухилення від відшкодування позивачу матеріальної шкоди не заслуговують на увагу, оскільки постанова Бердянського міськрайооного суду Запорізької області від 02 квітня 2020 року, якою встановлено вину ОСОБА_1 набрала законної сили 14.04.2020 року, спірний правочин вчинено 10.04.2020 року., тобто на момент посвідчення договору дарування 10.04.2020 року, постанова відповідно до якої ОСОБА_1 визнано винним у ДТП, ще не набрала законної сили.

Посилання в позовній заяві на те, що договір дарування було укладено в той день, коли позивач звернувся до суду з відповідним позовом, а тому він є фіктивним, є безпідставним з огляду на те, що провадження у справі було відкрито 27.04.2020 року, тобто після укладення спірного правочину.

На момент вчинення спірного правочину було відсутнє рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 будь-яких грошових коштів, вина у вчиненому ДТП встановлена постановою, яка набрала законної сили 14.04.2020 року, відомостей про відкриті виконавчі провадження на час вчинення спірного правочину матеріали справи також не містять.

З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування до скасування з прийняттям нової постанови в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кузнецов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За результатами розгляду апеляційної скарги з позивача на користь відповідача стягненню підлягає судовий збір за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог у розмірі 1261 грн.

На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,381,382,384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 17 вересня 2020 року у цій справі в частині визнання недійсним договору дарування скасувати та прийняти в цій частині постанову наступного змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати пропорційно задоволених вимог апеляційної скарги в сумі 1261 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді: