Номер провадження: 22-ц/813/1752/20
Головуючий у першій інстанції Аліна С.С.
Доповідач Дрішлюк А. І.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.,

при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,

розглянувши у судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

14.09.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області, який неодноразово уточнював та доповнював, зокрема 21.10.2016 року, 24.11.2016 року, 22.12.2016 року, 10.02.2017 року, 20.05.2019 року, 22.05.2019 року, та просив суд: - визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на нежитлове приміщення, машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 ; - скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 ; - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти у розмірі 197 390 гривень, отриманих ОСОБА_1 в якості страхового відшкодування за автомобіль BMW X1; - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційні витрати на суму боргу в розмірі 201 142, 26 грн; - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних у розмірі 17 465, 84 грн; - стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 Ѕ частину ринкової власності, відчуженого без згоди ОСОБА_3 транспортного засобу «TOYOTA VENZA», 2010 р.в., кузов - НОМЕР_2 ., у розмірі 313 125, 61 грн. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що не надавав ОСОБА_1 ні письмову, ні усну згоду на відчуження автомобіля «TOYOTA VENZA», 2010 р.в., кузов -4 НОМЕР_3 , номерний знак - НОМЕР_4 . Позивач зазначав, що відповідачка ОСОБА_1 здійснила відчуження автомобіля «TOYOTA VENZA», 2010 р.в., на свій розсуд проти його волі як чоловіка, і не в інтересах їх сім`ї, або вона приховала таке майно чи вартість майна, що не було враховано при поділі. Тому позивач вказував на те, що він має право на стягнення з ОСОБА_1 Ѕ частини вартості відчуженого автомобіля «TOYOTA VENZA», 2010 р.в., кузов НОМЕР_2 , а саме у розмірі 313 124 грн 61 коп. Крім іншого позивач вказував на те, що кошти, які отримала ОСОБА_1 , а саме страхове відшкодування за автомобіль «BMW X1», 2013 р.в., кузов НОМЕР_5 , номерний знак - НОМЕР_4 , свідоцтво про реєстрацію ТЗ - НОМЕР_6 , видане ВРЕР №2 м. Одеси, є спільним сумісним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і повинні бути поділені, так як ОСОБА_1 після отримання відшкодування не була передана ОСОБА_3 половина набутих коштів. Вказані кошти ОСОБА_1 отримувала від страхової компанії особисто, тому позивач зазначав, що ОСОБА_1 повинна сплатити на користь ОСОБА_3 половину від отриманих нею від страхової компанії коштів у розмірі 197 390 гривень, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 201 142 грн 26 коп, а також три проценти річних від простроченої суми у розмірі 17 465 грн 84 коп. Окрім того позивач посилався на те, що в період спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набули квартиру АДРЕСА_2 , та нежитлове приміщення, машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому позивач вказував, що вищевказане майно придбано за його особисті кошти, а тому з цих підстав просив суд визнати за ним право власності на вищевказане майно (т. 1, а.с. 6-11, 46-50, 144-149, т. 2, а.с. 73-79, 166-176, т. 3, а.с. 81-91, 100-110).

17.11.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області, який 01.12.2016 року уточнила. Позивач за зустрічним позовом просила суд: - визнати за ОСОБА_1 право особистої власності на 58,5 % об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; - визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 20,75 % об`єкту нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 ; - виділити відповідні частини квартири АДРЕСА_2 , відповідно до одного із запропонованих експертом варіантів поділу квартири, а в разі неможливості стягнути компенсацію частини; - визнати за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 1/2 частину об`єкту нерухомого майна - машиномісця АДРЕСА_3 ; - виділити ОСОБА_1 відповідні частини, машиномісця № НОМЕР_1 , розташованого у будинку АДРЕСА_1 , відповідно до одного із запропонованих експертом варіантів поділу, а в разі неможливості стягнути компенсацію частини; - стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1/2 частину ринкової вартості, відчужених без згоди ОСОБА_1 наступних транспортирних засобів: Lexus GX 470 4664», 2008 року випуску, кузов - НОМЕР_7 ; «HONDACRV 2354», 2007 року випуску, кузов - НОМЕР_8 ; «MERCEDES-BENZ 300», 1988 року випуску, кузов - НОМЕР_9 . Свої вимоги позивач за зустрічним позовом обґрунтовувала тим, що вона має право стягнути з ОСОБА_3 1/2 частину вартості відчужених ОСОБА_3 транспортних засобів: «Lexus GX 470 4664», 2008 року випуску, кузов - НОМЕР_7 , «HONDACRV 2354», 2007 року випуску, кузов - НОМЕР_8 , «MERCEDES-BENZ 300», 1988 року випуску, кузов - НОМЕР_9 . Також ОСОБА_1 вказувала, що спільним сумісним майном також є машиномісце № НОМЕР_1 та квартира АДРЕСА_2 та зареєстровані на ім`я ОСОБА_1 . Зокрема, позивач зазначила, що частину грошових коштів за придбану квартиру АДРЕСА_2 - у розмірі 13 000 доларів США (що станом на 28.10.2005 року складало 65 650 гривень) вона оплатила з власних коштів виручених від продажу майна, яке належало їй особисто до шлюбу та до проживання з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Враховуючи те, що вартість спірного об`єкту нерухомого майна на момент його придбання складала у розмірі 111 123 грн 74 коп., розмір особистої частки ОСОБА_1 повинен складати 58,5 %, інші 41,5 % є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Тому на думку ОСОБА_1 у вищевказаній спірній квартирі належить їй 58,5 % - як особиста власність (у розумінні ст.57 СК України) та 20,75 % - спільна сумісна власність (у розумінні ст.ст. 60, 74 СК України), а всього їй належить - 79,25 % (т. 1, а.с. 235-239, т. 2, а.с. 7-10).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Аліна С.С.) від 22.12.2016 року було прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про стягнення грошової компенсації в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про визнання недійсним договору купівлі-продажу (т. 2, а.с. 83).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси (головуючий - суддя Аліна С.С.) від 11 липня 2019 року вирішено позов ОСОБА_3 задовольнити. А саме, визнати за ОСОБА_3 , право власності на нежитлове приміщення, машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на машиномісце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 . Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 частину ринкової власності, відчуженого транспортного засобу «TOYOTA VENZA», 2010 р.в., кузов - НОМЕР_2 у розмірі 313 125,61 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 грошові кошти у розмірі 197 390 грн, отриманих ОСОБА_1 в якості страхового відшкодування, стягнути інфляційні витрати у розмірі 201 142, 26 грн, стягнути три проценти річних у розмірі 17 465, 84 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2 476 грн. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про стягнення грошової компенсації суд вирішив відмовити (т. 3, а.с. 139-154).

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 30.07.2019 року звернувся до суду з апеляційною скаргою. Обґрунтовуючи свою скаргу апелянт вказує на те, що ОСОБА_3 не надано будь-яких доказів того, що він особисто сплачував грошові кошти або надавав їх ОСОБА_1 за машиномісце № НОМЕР_1 та квартиру АДРЕСА_2 . Тому апелянт вважає, що суд при задоволенні відповідної позовної вимоги ОСОБА_3 , вдався до припущень. Щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача половини ринкової вартості відчуженого транспортного засобу TOYOTA VENZA, апелянт зазначив, що позивачем не було надано доказів того, що у період шлюбу він вимагав та не отримав від ОСОБА_1 половину вартості вказаного авто. Крім того, на думку апелянта, до вказаних правовідносин мають бути застосовані правила позовної давності. Також апелянт зауважив, що в рішенні суду не зазначається, коли саме ОСОБА_1 отримала страхову виплату та взагалі не зазначається про подання відповідачкою клопотання про застосування позовної давності та мотиви її не застосування. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що в період розгляду справи ОСОБА_1 та її представники не подавали до суду заяву про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності за первісними позовними вимогами та доказів, які б їх обґрунтовували. На думку апелянта суд в такий спосіб відступив від таких основних засад судочинства як рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, по-різному застосовуючи до позовних вимог сторін, які мають однакову правову природу, одні ті ж самі норми матеріального права. Тому апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні первісних позовних вимог відмовити, зустрічні позовні вимоги задовольнити, а також стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові втрати (т. 3, а.с. 156-164).

10 жовтня 2020 року представник ОСОБА_3 ОСОБА_6 засобами поштового зв`язку направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що висновок суду першої інстанції щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру є обґрунтованим, зважаючи на розмір доходів отриманих у період шлюбу до придбання зазначеної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Суму ж отриману ОСОБА_1 від продажу належної їй квартири у 2005 році вважає нерелевантною, оскільки така не покриває навіть першого внеску за спірну квартиру. Посилання апелянта на пропущення строку позовної давності за вимогами відносно транспортного засобу «ТAYOTA VENZA» вважає помилковими, оскільки знятті з обліку та продаж цього автомобіля стався лише 25.09.2013 року. Заявляє також і про помилковість тверджень апелянта відносно пропуску строку позовної давності про стягнення страхового відшкодування, зважаючи на складання страхових актів 06.02.2014 року та 15.05.2014 року. На підставі викладеного просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 15, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.

Слухання по справі неодноразово відкладалось, в тому числі в зв`язку з введенням карантину. До матеріалів справи приєднано відзив на апеляційну скаргу. В останнє судове засідання сторони не з`явились, клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не заявляли. Явка до апеляційного суду не обов`язковою, а тому перешкоди для розгляду справи відсутні (ст. 8, ч.2 ст. 372 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог за первісним позовом та відмову у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції виходив з того, що доказом того, що квартира АДРЕСА_2 , та машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 ., були придбані за рахунок коштів ОСОБА_3 , та позивачу ОСОБА_7 належали особисто, є письмові докази, які містяться в матеріалах справи, а саме довідки про доходи позивача ОСОБА_3 , в період з 2005 по 2007 роки, дохід склав у розмірі (за 2005 рік у розмірі всього - 400 000 грн.; за 2006 рік у розмірі всього - 405 000 грн.; за 2007 рік у розмірі всього - 297 000 грн.), а всього - у розмірі - 1 102 000 ( один мільйон сто дві тисячі) гривен. Дохід ОСОБА_1 у вищезазначений період склав у розмірі (за 2005 р. всього у розмірі - 9 513, 81 грн.; за 2006 р. всього у розмірі - 10 827, 64 грн.; за 2007р. всього у розмірі 18051,93 грн.), а всього у розмірі 38 393 ( тридцять вісім тисяч триста дев`яносто три ) грн.38коп. Автомобіль «TOYOTA VENZA», 2010 року випуску, кузов - НОМЕР_2 , придбано в період шлюбних відносин, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , за спільні грошові кошти, проте продано ОСОБА_1 вищезазначений автомобіль «TOYOTA VENZA», 2010 року випуску, ринкова вартість якого становить у розмірі 626 251,23 грн., без письмової згоди позивача ОСОБА_3 , отже з відповідачки ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 1/2 частки вартості, відчуженого автомобіля «TOYOTA VENZA», 2010 року випуску, кузов - НОМЕР_2 , у розмірі 313 125,61 грн. Відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту № 266204Га/13оАС від 10.10.2013р. ОСОБА_1 було виплачено страхове відшкодування, що складається з суми у розмірі 164 780, 00 (сто шістдесят чотири тисячі сімсот вісімдесят гривень), що були перераховані на рахунок ОСОБА_1 від ПрАТ «СК «АХА Страхування» (відповідно до Страхового акта №1.001.13.19602/Vesko 14219 від 15.05.2014 р. і Страхового акта №1.001.13.19602/Vesko 3609 від 06.02.2014 р., складеного за наслідками ДТП за участю автомобіля BMW X1, 2013 р.в., кузов НОМЕР_5 , номерний знак НОМЕР_4 , придбаного за час шлюбних відносин сторін) та у розмірі 230 000,00 (двісті тридцять тисяч гривень), що були виплачені ОСОБА_8 (відповідно Зобов`язуючої пропозиції від 19.02.2014 р.), як залишкова вартість пошкодженого автомобіля BMW X1. Таким чином, загальна сума отриманих ОСОБА_1 коштів складає у розмірі 394 780,00 (триста дев`яносто чотири тисячі сімсот вісімдесят) гривень.

До зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , щодо стягнення з ОСОБА_3 Ѕ частини ринкової вартості транспортних засобів «Lexus GX 470 4664», 2008 року випуску, кузов - НОМЕР_7 , «HONDA CRV 2354», 2007 року випуску, кузов - НОМЕР_8 , «MERCEDES-BENZ 300», 1988 року випуску, кузов - НОМЕР_9 , які вказані ОСОБА_1 в уточненій зустрічній позовній заяві, суд першої інстанції застосував строки позовної давності, зважаючи на те, що вищезазначені автомобілі були знятті з обліку, тобто відчужені ОСОБА_3 а саме: Lexus GX 470 4664, 2008 року випуску, кузов НОМЕР_10 11.06.2013 р.; Honda CR V 2354, 2007 року випуску, кузов НОМЕР_11 14.05.2013 р.; Mercedes-Benz 300, 1988 року випуску, кузов НОМЕР_9 28.07.2010 р.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що 22 лютого 2016 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю та про поділ майна задоволено. Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , в період з жовтня 2004 року по 20 вересня 2007 року. Визнано за ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на 1/2 частину об`єкту рухомого майна автомобіля марки «Toyota Prado», 2007 р.в., реєстраційний номер НОМЕР_12 (т.1а.с.12-14);

20.09.2007 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено шлюб (т.1, а.с.241), який Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 24.06.2014 року розірвано (т.1, а. с. 244).

В період шлюбних відносин спільно придбали майно, частину набутого майна поділили в рамках іншої цивільної справи, яка розглядалася в Біляївському районному суді Одеської області.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 11.06.2015 року апеляційні скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_9 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Лічмана І.М. та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_10 рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя та скасування державної реєстрації майна, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , за участю третіх осіб: приватних нотаріусів Одеського міського нотаріального округу Варави К.В., Лічман І.М., Мельник О.М., державного нотаріуса Четвертої нотаріальної контори Назарчук І.М., Центру №2 надання послуг, пов`язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговуванням м. Одеси підпорядкованого УДАЇ УМВС України в Одеській області, про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними правочинів та застосування наслідків недійсності, усунення перешкод в користуванні власністю та витребування майна з чужого незаконного володіння - відхилено. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року залишено без змін (т.1а.с.129-133).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.02.2016р. касаційні скарги ОСОБА_12 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29 липня 2015 року та за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року - відхилено. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 27 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 червня 2015 року та 29 липня 2015 року залишено без змін (т.1, а.с. 120-128).

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22.09.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2016 року про відмову в перегляді за нововиявленими обставинами судового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільну сумісну власність подружжя і скасування державної реєстрації права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , треті особи: приватний нотаріус Варава К.В., державний нотаріус Назарчук Н.М., приватний нотаріус Лічман І.М., приватний нотаріус Мельник О.М., Центр №2 з надання послуг ДАІ УМВС України в Одеській області про поділ майна подружжя, визнання права власності, визнання недійсними правочинів і застосування наслідків їх недійсності, усунення перешкод у користуванні власністю та витребування майна з чужого незаконного володіння відхилено.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 22 липня 2016 року про відмову у перегляді за нововиявленими обставинами судового рішення залишено без змін (т. 1.а.с.117-119).

В період, шлюбних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , з жовтня 2004 року по 24.06.2014 року придбано майно:

-нежитлове приміщення, машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташовано за адресою: АДРЕСА_1 ;

-квартира АДРЕСА_2 ;

-транспортний засіб марки «ТОYОТА Venza», 2010 р.в., кузов - НОМЕР_13 ;

-транспортний засіб марки BMW XI, 2013 р.в., кузов НОМЕР_5 , номерний знак - НОМЕР_4

-транспортний засіб марки «Lexus GX 470 4664», 2008 року випуску, кузов - НОМЕР_7 ;

-транспортний засіб марки «HONDA CRV 2354», 2007 року випуску, кузов - НОМЕР_8 ;

-транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ 300», 1988 року випуску, кузов - НОМЕР_9 (т.1 а.с. 250-251зворот).

Після розірвання шлюбу 24 червня 2014 року сторони згоди щодо поділу вказаного майна не дійшли.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3 у частині стягнення із з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів у розмірі 197 390 гривень, отриманих ОСОБА_1 в якості страхового відшкодування за автомобіль BMW X1; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 інфляційних витрат на суму боргу в розмірі 201 142, 26 грн.; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 3% річних у розмірі 17 465, 84 грн.; стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 частини ринкової власності, відчуженого без згоди ОСОБА_3 транспортного засобу «TOYOTA VENZA», 2010 р.в., кузов - НОМЕР_2 ., у розмірі 313 125, 61 грн. та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у частині стягнення з ОСОБА_3 1/2 частини ринкової вартості транспортних засобів «Lexus GX 470 4664», 2008 року випуску, кузов - НОМЕР_7 , «HONDA CRV 2354», 2007 року випуску, кузов - НОМЕР_8 , «MERCEDES-BENZ 300», 1988 року випуску, кузов - НОМЕР_9 , апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Згідно вимог ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина та чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсного як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Згідно вимог ч.1 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном шо належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності передбаченого частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30 Постанови Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Як вбачається з матеріалів справи, відповідне відчуження транспортних засобів, придбаних сторонами у справі за час перебування у шлюбі як і отримання, в якості страхового відшкодування за автомобіль BMW X1, ОСОБА_1 відповідних страхових виплат відбулось що найменше за півроку до розірвання сторонами шлюбних відносин, сторони після відчуження належних їм автомобілів та отримання страхової виплати, ще тривалий час проживали разом, вели спільне господарство, заробляли кошти

Згідно ч.1ст 13, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_3 не доведено належними та допустимими доказами факт відчуження спірного транспортного засобу його дружиною ОСОБА_1 без його відому та згоди, а відтак заявлені вимоги про стягнення половини вартості автомобіля «TOYOTA VENZA», 2010 р.в., кузов - НОМЕР_2 задоволенню не підлягають, так само як і не доведено ним, що страхові виплати, отримані в якості страхового відшкодування за автомобіль BMW X1, були використані ОСОБА_1 на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на потреби сім`ї.

Не доведено відповідних обставин і ОСОБА_1 у межах заявлених нею доводів щодо стягнення з ОСОБА_3 1/2 частини ринкової вартості транспортних засобів «Lexus GX 470 4664», 2008 року випуску, кузов - НОМЕР_7 , «HONDA CRV 2354», 2007 року випуску, кузов - НОМЕР_8 , «MERCEDES-BENZ 300», 1988 року випуску, кузов - НОМЕР_9 .

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за ним права особистої приватної власності на нежитлове приміщення, машино-місце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , апеляційний суд зазначає наступне.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Висновок суду першої інстанції щодо доведення ОСОБА_3 факту не поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя, зокрема, на придбане в період шлюбу житлове приміщення та машино-місце за спільні кошти подружжя апеляційний суд вважає необґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя та частки чоловіка і дружини є рівними.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, слід зробити висновок, що позивач посилаючись на те що спірне нерухоме майно було придбано виключно на його кошти та посилаючись на вказане повинен був довести наявність відповідних, зазначених ним обставин. Однак ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду жодних належних, допустимих та достатніх доказів навіть розміру власних доходів за визначений період (довідку з ДФС, Пенсійного фонду, соціального захисту населення) ним надано не було.

Єдиними доказами майнового стану ОСОБА_3 , наявними у матеріалах справи є долучені ним до позовної заяви копії звітів суб`єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку, які, однак, не приймаються апеляційним судом як належний та допустимий доказ з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Заяви копії звітів суб`єкта малого підприємництва-фізичної особи-платника єдиного податку не є належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України.

Так, наведені звіти, складені власноруч ОСОБА_3 , факт отримання та перевірки яких Державною податковою інспекцією, між іншим, не встановлено, вказані звіти містять інформацію щодо обсягу виручки за певний квартал, яку позивач за первісним позовом помилково ототожнює із доходом.

Однак, з п.177.1 ст. 177 Податкового Кодексу України вбачається, що доходи фізичних осіб підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.177.2. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи підприємця.

Також помилковим є посилання суду першої інстанції на наявність у матеріалах справи довідки про доходи позивача ОСОБА_3 , оскільки відповідної довідки матеріали справи не містять. З наведених у оскаржуваному рішення розмірів доходів ОСОБА_3 вбачається, що суд першої інстанції помилково ототожнив розмір виручки позивача за первісним позовом за четвертий квартал кожного року із розміром доходів за відповідний рік.

Щодо доводів апелянтки стосовно реалізації у жовтні 2005 року належної їй на праві особистої власності, квартири, коштам отриманими від реалізації якої ОСОБА_1 було сплачено за 58, 5% відсотків спірної квартири, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

По-перше, апелянтка посилається на те, що фактична вартість реалізованої квартири на момент продажу складала 13 000 дол. США, втім жодних належних допустимих та достатніх доказів цього ані у суді першої інстанції, ані під час звернення із апеляційною скаргою (із зазначенням об`єктивних причин не подання таких доказів у суд першої інстанції) нею надано не було; по-друге, апеляційний суд звертає увагу, що продаж відповідної квартири відбувся у жовтні 2005 року, втім з графіку сплати інвестиційних внесків (т.2, а.с.147), вбачається, що перший інвестиційний внесок підлягав сплаті ще у травні 2005 року. Доказів сплати ОСОБА_1 суми більшої ніж передбачено наведеним графіком після отримання коштів від продажу квартири матеріали справи також не містять. Окрім того, апеляційний суд підкреслює, рівень доходів отриманих одним із подружжя не є беззаперечним доказом придбання майна набутого подружжям за період шлюбу виключно на його кошти. Вимоги ОСОБА_3 щодо скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_2 є похідними, а відтак задоволенню не підлягають.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо збільшення частки ОСОБА_1 у майні подружжя, що є спільною сумісною власністю, апеляційний суд виходить із наступних міркувань :

Частиною 1 ст. 62 СК України передбачено, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог ч.ч.2,3ст.70 СК України передбачено, що уразі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до п.30 Постанови ПВС України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).

Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні.

Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток.

Втім ОСОБА_1 у справі, яка переглядається, не доведено належними та допустимими доказами обставин, котрі б давали суду підстави у відповідності до вимог ч.ч.2,3 ст. 70 СК України відступити від засад рівності часток при поділі майна подружжя, як і не доведено факт її внеску у придбання квартири АДРЕСА_2 у розмірі 79,25 % від вартості зазначеної квартири.

Апеляційний суд, прийнявши до уваги усі надані доводи і докази ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на які вони посилались, спростовуючи презумпцію спільності квартири за адресою АДРЕСА_4 та машино-місця № НОМЕР_1 , що розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , з урахуванням встановлених обставин і доказів, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, недоведення факту придбання цього нерухомого майна, прийнятого в експлуатацію і зареєстрованого за ОСОБА_1 , ані за особисті кошти ОСОБА_3 , а ні за особисті кошти ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, дійшов висновку про часткове задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у частині визнання за ними права власності на спірне нерухоме майно.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про виділення відповідної частини квартири АДРЕСА_2 , відповідно до одного із запропонованих експертом варіантів поділу квартири, а в разі неможливості - стягнення компенсації частини, апеляційний суд звертає увагу на наступне.

Статтями 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Заявляючи вказані вимоги, ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів щодо можливих варіантів реального поділу спірної квартири. Листом Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України від 11.04.2019 року (т.3 а.с. 25) суд було повідомлено про неможливість надання висновку, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не оплатила проведення експертного дослідження, відповідно до письмового рахунку № 18-4520.4521.52 від 12.11.2018 р., який був направлений, судом на адресу ОСОБА_1 . Після повернення справи до суду та поновлення провадження у цій справі з боку ОСОБА_1 жодних пояснень з приводу не проведення оплати вказаних експертиз, так само як і клопотань про повторне направлення справи до Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України на розгляд суду не надходило.

Відповідно до п.25 Постанови ПВС України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вказана позиція висловлена ВСУ в постанові від 30.03.2016 року в справі № 6-2811цс15.

На думку суду, враховуючи вартість спірної квартири, відсутність згоди другого з подружжя ОСОБА_3 на виплату компенсації за частку спірного майна, заявлені вимоги щодо реального виділення їй у власність відповідної частини квартири АДРЕСА_2 , а також той факт, що поділ в натурі є неможливими, в розумінні об`єктивності, рівності та справедливості в задоволенні реального поділу спірної квартири, як і стягнення компенсації відповідної частини слід відмовити та виділити ідеальні частки у спільному майні подружжя.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про виділення1/2 частини об`єкту нерухомого майна машино-місця АДРЕСА_3 або про сплату компенсації частки машиномісця, то апеляційний суд частково задовольняє вказані вимоги, оскільки докази можливості поділу майна в натурі без втрати функціонального призначення в матеріалах справи відсутні, ОСОБА_3 не заперечував щодо сплати на користь ОСОБА_1 компенсації за частку спірного машиномісця, а тому апеляційний суд ухвалює рішення про часткове задоволення вимог в цій частині. Відповідно апеляційний суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за ним права власності на спірне паркомісце з одночасним стягненням компенсації вартості 1/2 частини з нього на користь ОСОБА_1 в сумі 141 800 грн (що в еквіваленті на день ухвалення рішення складає 5000 доларів США).

Доводи щодо пропуску строку позовної давності відхиляються апеляційним судом, оскільки спірні правовідносини між сторонами мають тривалий характер, а тому строк позовної давності розпочинається з моменту оспорення.

Щодо інших доводів апеляційної скарги. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Інші доводи апеляційної скарги в своїй сукупності не впливають на правову та фактичну оцінку спірних правовідносин, а тому відхиляються апеляційним судом.

Відповідно до ч.1 п.п.3,4 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Отже, враховуючи вище наведене, оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та про часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про стягнення грошової компенсації.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про визнання недійсним договору купівлі-продажу задовольнити частково; зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог Регіональний сервісний центр МВС в Одеській області про визнання права власності, про стягнення грошової компенсації задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на машино-місце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини машино-місце № НОМЕР_1 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 141 800 грн (що в еквіваленті на день ухвалення рішення складає 5000 доларів США).

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_1 право власності, за кожним, на 1/2 частину на квартиру АДРЕСА_2

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовити.

В задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

28.12.2020 року м. Одеса