Провадження № 2/643/5094/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.12.2020 р. м. Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Горбунової Я.М., при секретарі Сургай Я.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати ОСОБА_2 , такою що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову зазначив, що з 2012 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, житловим приміщенням не цікавиться, комунальні послуги не сплачує, особистих речей відповідача в квартирі не має.

У зв`язку із тим, що відповідач не проживає за місцем реєстрації без поважних причин з 2012 року, у жовтні 2015 року позивач звернувся з аналогічним позовом до Московського районного суду м. Харкова. Відповідач у судовому засіданні пояснила суду, що він нібито перешкоджав їй проживати у спірній квартирі. Доказів цього відповідач суду не надала, але не зважаючи на це суд відмовив у задоволенні його позову.

З часу звернення до суду пройшло більше п`яти років, відповідач в належній йому квартирі так і не проживає, за захистом її нібито порушеного права на проживання за місцем реєстрації до суду або до органів поліції вона не зверталася.

Оскільки з відповідачем сім`я фактично розпалася, у нього з`явилася інша жінка, яка завагітніла від нього. Відповідач, дізнавшись про це залишила спірну квартиру та забрала всі свої речі. З листопада 2012 року він почав проживати у спірній квартирі з іншою жінкою, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3 і вони проживали у спірній квартирі до червня 2020 року, на даний час проживають у іншій квартирі. Він не чинив відповідачу будь-яких перепон у проживанні за місцем реєстрації, вона добровільно покинула житлове приміщення і не зверталася нікуди за захистом своїх прав.

У зв`язку із тим, що відповідач без поважних причин більше восьми років не проживає за місцем реєстрації, не приймає участі в утриманні квартири, її реєстрація в належній позивачу квартирі порушує його права, чинить перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, змушує його нести додаткові витрати на сплату комунальних послуг.

Відповідач відзив на позов не надала.

Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження, тощо) не застосовувалися.

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав, надав пояснення відповідно до вимог, викладених у позові, подав клопотання про допит свідків.

Відповідач проти задоволення позову заперечувала, дала покази в суді в якості свідка, в яких зазначила, що багато років проживала з відповідачем в законному шлюбі в квартирі, яка придбавалася за їх спільні кошти, у тому числі, за кошти, які вона особисто передала матері позивача із своїх збережень для придбання квартири, після чого квартира була оформлена на мати позивача. Це не викликало у неї ніяких заперечень до того часу, як одного разу вона повернулася з роботи додому, але не змогла потрапити до квартири, так як були замінені замки на вхідних дверях. Після чого їй стало відомо, що у чоловіка є інша жінка, від якої у нього народилася дитина, в 2015 р. чоловік подав до суду позов про розлучення. З того часу, вона не мала фізичної можливості потрапити до спірного житла, але іншого постійного житла вона не має, в зв`язку з чим, подала позов до суду про поділ майна подружжя, в якому просила визначити її частку у спірній квартирі. Як тільки вона звернулася до суду із позовом, позивач подав даний позов до суду, не зважаючи на те, що раніше судом вже було відмовлено йому в задоволені аналогічних вимог. За весь час не проживання в квартирі, вона зверталася до дільничного інспектора з приводу перешкоджання у проживанні, між тим, до суду із позовом не зверталася, оскільки позивач обіцяв все владнати мирним шляхом після смерті його матері.

Заслухавши пояснення сторін, та покази свідків, дослідивши докази по справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 08.06.2001 р. до 06.07.2015 р., коли шлюб між ними було розірвано рішенням Московського районного суду м.Харкова від 06.07.2015 р.

В період шлюбу відповідач набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 25.05.2002 р., за яким спірна квартира була подарована йому матір`ю ОСОБА_4 .

Позивач стверджує, що дана квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так як була придбана за спільні кошти подружжя.

Між тим, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу того, що дана квартира є дійсно спільною сумісною власністю подружжя так як придбавалася за спільні кошти.

Також судом встановлено, що відповідач зареєстрована в даній квартири разом з ОСОБА_1 , але не проживає з 2012 року.

Позивач ОСОБА_3 звертався до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, але рішенням Московського районного суду м.Харкова від 10.12.2015 р. в задоволені позивних вимог було відмовлено, з посиланням на ту обставину, що в судовому засіданні з власних пояснень позивача та показів свідків було встановлено, що позивач перешкоджає проживанню ОСОБА_2 в квартирі, що свідчить про поважність причин не проживання її більш року у спірному житловому приміщенні.

Відповідно до ст. 317, 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до положень ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до змісту ст. 13 ЦК України цивільні права та обов`язки здійснюються у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійснені своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які б могли порушити права інших осіб.

Тобто, вимагаючи визнання відповідача такою, що втратила права користування житловим приміщенням, яке належить на праві власності позивачу, позивач зобов`язаний утримуватися від дій, які б могли порушувати права відповідача.

Тобто, позбавлення права користування житловим приміщенням у спосіб, не передбачений законом або договором, є порушенням прав відповідача на надане їй у встановленому законом порядку право користування житлом, яке було обумовлене домовленістю сторін, оскільки реєстрація відповідача та поселення в спірному житлі проводилася за згодою позивача.

Тільки при доведеності того факту, що відповідач дійсно добровільно покинула спірне житло, їй не чиняться перешкоди з боку позивача у користуванні ним, що вона не цікавиться даним житлом, оскільки втратила інтерес до нього, або має інше жило, дозволить суду дійти висновку, що позовні вимоги можуть бути задоволені шляхом захисту прав власника.

Між тим, суду не надано позивачем достатніх, допустимих та належних доказів, які б у своїй сукупності давали можливість зробити висновок, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні більше ніж рік без поважних на то причин.

Так, на підтвердження своїх вимог позивач надав суду такі докази, як договір дарування від 25.05.2002 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Т.Д., витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.06.2015 р., довідку про реєстрацію місця проживання особи від 17.09.2020 р.; довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 17.09.2020 р., свідоцтво про народження ОСОБА_3 , рішення Московського районного суду м. Харкова від 06.07.2015 р. по справі № 643/8042/15-ц про розірвання шлюбу, рішення Московського районного суду м. Харкова від 10.12.2015 р. по справі № 643/16920/15-ц про відмову у позові про визнання особи, такою що втратила право користування житловим приміщенням, повідомлення Московського відділу поліції ГУНП в Харківській області від 10.09.2020 р. про те, що за період часу з 01.01.2012 р. до 09.09.2020 р. ОСОБА_2 із скаргами не зверталася, роздруківка із офіційного сайту Судова влада України від 23.11.2020 р. про відсутність справ за позовом ОСОБА_2 про поновлення порушеного права та вселення, квитанції про сплату за комунальній послуги.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються даним майном для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Свідки ОСОБА_5 (мати позивача), ОСОБА_3 (батько позивача), ОСОБА_6 (цивільна дружина позивача) в судовому засіданні підтвердили факт не проживання відповідача у спірній квартирі, та пояснили, що відповідач припинила проживаня у спірній квартирі після того, як позивач став мешкати з ОСОБА_6 , від якої він має спільну дитину.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Оцінивши всі вищезазначені докази позивача у їх сукупності та оцінивши їх з точки зору достатності та належності, суд вважає, що вони не можуть свідчити про втрату відповідачем права на користування житлом.

Крім того, суд бере до уваги покази самого відповідача, які вона надала як свідок, про заміну замків, що свідчить про перешкоджання у проживанні та наявність іншої родини в однокімнатній квартирі, що також робить фактично неможливим існування на одній території відповідача разом з новою родиною позивача, що можна вважати поважними причинами не проживання відповідача в даному житловому приміщенні.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти по позивача.

На підставі викладенного, керуючись ст.ст. 4, 5, 10- 13, 76-81, 89, 141, 264-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , місце проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП не відомий, місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Третя особа: Департамент реєстрації Харківської міської ради, 61003, м. Харків, м-н Конституції, 7, 6 пов.

Суддя: Я.М. Горбунова