Ухвала

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 212/1875/20

провадження № 61-18595ск20

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Тітова М. Ю., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк», Банк) про захист прав споживача, у якому просив суд визнати припиненим кредитний договір № SAMDN4985 від 22 листопада 2012 року, укладений між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 у зв`язку із його виконанням, проведеним належним чином.

Позовна заява мотивована тим, що 22 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПриватБанк» був укладений споживчий кредитний договір № SAMDN4985 на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на пластикову картку «Універсальна», який складався із Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та самих Умов і Правил, тарифів банку, які позивач не підписував. За вищевказаним кредитним договором Банк зобов`язався надати позивачу кредитну лінію в межах ліміту 15 000 грн, у свою чергу позивач зобов`язався погашати своєчасно заборгованість разом із процентами. Однак, в силу певних сімейних обставин, позивач не зміг належним чином виконувати умови кредитного Договору та допустив факт прострочення зобов`язань. 30 вересня 2014 року Третейським судом при асоціації «Дніпровський банківський союз» у справі №5554/2014 було ухвалено рішення про дострокове стягнення всієї суми боргу з позивача, а саме 23 273,10 грн. На виконання рішення Третейського суду Заводським районним судом м. Дніпродзержинська у справі № 208/5388/15-ц було видано виконавчий лист про стягнення з позивача боргу на загальну суму 24 016,70 грн. Вищевказане судове рішення набрало законної сили 08 серпня 2015 року та було передано до Покровського ВДВС м. Кривий Ріг ГТ УЮ в Дніпропетровській області для примусового виконання. 04 жовтня 2016 року Покровським ВДВС м. Кривий Ріг відкрито виконавче провадження № 52835216 з примусового виконання рішення Третейського суду. 20 вересня 2017 року Покровським ВДВС м. Кривий Ріг винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку із повною сплатою боргу ОСОБА_1 перед АТ КБ «ПриватБанк».

Таким чином, АТ КБ «ПриватБанк» використав своє право, передбачене частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України на дострокове повернення всієї суми боргу, чим переніс термін дії договору на момент пред`явлення позову до суду до 31 серпня 2014 року, а саме до дати надходження позову до Третейського суду. Однак, не зважаючи на виконане рішення суду, згідно довідки від 12 лютого 2020 року, Банк протиправно донарахував позивачу суму заборгованості у розмірі 1 568 037,53 грн, що є прямим порушенням чинного законодавства. Враховуючи те, що АТ КБ «ПриватБанк» пред`явило позов до позивача та використало своє право на дострокове стягнення суми боргу за кредитним Договором, тим самим, змінивши термін зобов`язання на дату пред`явлення позову, фактично перейшов з договірних зобов`язань до судових правовідносин. Крім того, рішення суду про дострокове стягнення коштів було виконано позивачем у зв`язку із чим позивач вважає, що кредитний договір є таким, що виконаний належним чином, а отже, зобов`язання по ньому у подальшому повинні бути припиненні на підставі cтатті 599 ЦК України.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року, залишеною без змін Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку 11 грудня 2020 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 5 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про захист прав споживачів, ціна позову в яких не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом касаційного оскарження є судові рішення, ухвалені у справі про захист прав споживача, а саме визнання припиненим кредитний договір.

Отже, справа № 212/1875/20 не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто справа № 212/1875/20 є малозначною у силу вимог закону.

ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказує, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики. Проте, ОСОБА_1 не обґрунтовує чому саме справа стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Крім цього, ОСОБА_1 посилається на те, що був позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженими судовими рішеннями при розгляді іншої справи. Проте ОСОБА_1 не обґрунтовує, чому відповідно до цього Кодексу він позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи. Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що він був позбавлений можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи та касаційна скарга стосується питань права, що мають фундаментальне значення для єдиної правозастосовчої практики.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 серпня 2020 рокута постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

М. Ю. Тітов