Номер провадження: 22-ц/813/6924/20
Номер справи місцевого суду: 495/6053/19
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Дрішлюка А.І.,

Громіка Р.Д.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Артем`євої Кристини Миколаївни в інтересах Малого підприємства «АЛІСА» на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня 2020 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Малого підприємства «АЛІСА» в особі керівника Довганюк Тетяни Степанівни, Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В:

12 липня 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до суду із позовною заявою до Малого підприємства «АЛІСА» в особі керівника Довганюк Тетяни Степанівни, Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна (а.с. 2-7).

16 січня 2020 року від позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до суду надійшла уточнена позовна заява (а.с. 85-92), згідно якої позивачі просили суд:

- виділити в натурі 52/100 частки нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 717,7 кв.м., що складається в цілому із спального корпусу літ. «А», загальною площею 375,1 кв.м., будівля їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., будівля їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., вбиральня літ. «Ц», №1,2 ємкості для води, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на праві приватної (спільної часткової) власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005р. серії ВСК №051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород- Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за №4248 з припиненням права спільної часткової власності;

- визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках, а саме по 1/2 частині кожному, право власності на будівлю їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,70 га;

- виділити в натурі 4/100 частки нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 717,7 кв.м., що складається в цілому із спального корпусу літ. «А», загальною площею 375,1 кв.м., будівля їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., будівля їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., вбиральня літ. «Ц», №1,2 ємкості для води, які належать ОСОБА_3 на праві приватної (спільної часткової) власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005р. серії ВСК №051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за №4248 з припиненням права спільної часткової власності;

- визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності на будівлю їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,20 га.

Свої позовні вимоги позивачі ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 обґрунтовують наступними обставинами: позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005р. серії ВСК №051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі №4248, являються власниками 52/100 часток нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, база відпочинку «Розквіт» Будацька Коса (біля селища Затока) в рівних частках. Право власності зареєстроване 11.12.2017р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2019р., індексний номер витягу 153716006, 153715097.

Власником 4/100 частини вказаного об`єкту нерухомості являється ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 22.02.2019р. серії ННТ 595816, виданого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за №155. Право власності зареєстроване 22.02.2019р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2019р., індексний номер витягу 157261979.

Іншим співвласником нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 » у розмірі частки 44/100, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105947209 від 01.12.2017р..

Згідно із нотаріально посвідчених заяв співвласників вказаного домоволодіння, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , останні не заперечують проти виділення належних їм часток вказаних нежитлових будівель та присвоєння їм окремих юридичних адрес.

Проте, будь-якої угоди із МП «АЛІСА» щодо порядку володіння та користування нежитловими будівлями, розташованими за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський Шабівська сільська рада база віпочинку «Розквіт» Будацька Коса (біля селища Затока), яке знаходиться в них на праві спільної часткової власності, позивачі досягти не змогли, оскільки з вказаною юридичною особою позивачі не мають змоги оформити нотаріально посвідчений договір про порядок володіння та користування зазначеним нерухомим майном, яке належить позивачам та відповідачу на праві спільної часткової власності, а також оформити нотаріально посвідчений договір про виділ майна зі спільної часткової власності в натурі.

При цьому, позивачі по справі, користуючись своїм конституційним правом на вільне володіння та розпорядження своєю власністю, а також правом розпорядження своєю часткою у праві спільної часткової власності, що гарантовано ч. 1 ст. 361 ЦК України, бажають скористатись своїм правом на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, визначеним ч. 1 ст. 364 ЦК України. Також виділення частки в натурі в окрему одиницю із вказаного об`єкту нерухомості, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, є доцільним для забезпечення прав позивачів на вільну реалізацію своїх прав як власників, що не є можливим при спільній частковій власності, оскільки для реалізації позивачами своїх конституційних прав як власників у спільній частковій власності, за умовами ч. 2 ст. 358 ЦК України, необхідна згода інших співвласників спірного об`єкта нерухомості, в тому числі й відповідача, з яким позивачі взагалі не мають будь-яких контактів та домовленостей щодо визначення порядку користування та виділення в натурі спірного майна, що знаходиться в спільній частковій власності.

У зв`язку із викладеними обставинами, позивачі були вимушені звернутись до суду для захисту своїх порушених іншим співвласником законних прав та інтересів.

Адвокат Артем`єва К.М. в інтересах Малого підприємства «АЛІСА», отримала уточнену позовну заяву 04 лютого 2020 року. При цьому, 17 грудня 2019 року нею були подані клопотання, з яких вбачається, що із позовними вимогами відповідач не згоден, оскільки на даний час частки домоволодіння не співпадають з фактичними даними, разом з тим не співпадають адреси об`єктів, та розмір земельної ділянки, яка була надана у користування всім співвласникам. Також відповідач не згоден з ціною позову, оскільки ціна об`єктів визначена на час укладання договору купівлі-продажу, а саме, станом на 2005 рік. За цей час фактично були збудовані, добудовані споруди на земельній ділянці, та дані обставини не враховані у висновках експертів.

Представник Шабівської сільської ради надав до суду відзив, відповідно до якого зазначено, що позовні вимоги не містять жодних обставин, за якими Шабівська сільська рада вчиняла певні дії щодо об`єктів нерухомого майна за яким порушено права сторін. Зі змісту позовної заяви Шабівська сільська рада є третьою особою, тому за наслідками розгляду справи просить не стягувати з Шабівської сільської ради будь-які судові витрати, оскільки сільська рада не є належним відповідачем.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 квітня 2020 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до МП «АЛІСА» в особі керівника Довганюк Т.С., Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області про виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності та визнання права власності на об`єкт нерухомого майна задоволено у повному обсязі.

Суд виділив в натурі 52/100 частки нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 717,7 кв.м., що складається в цілому із спального корпусу літ. «А», загальною площею 375,1 кв.м., будівля їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., будівля їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., вбиральня літ. «Ц», №1,2 ємкості для води, які належать ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на праві приватної (спільної часткової) власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005р. серії ВСК №051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород- Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за №4248;

визнав за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в рівних частках, а саме по 1/2 частині кожному, право власності на будівлю їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,70 га;

виділив в натурі 4/100 частки нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 717,7 кв.м., що складається в цілому із спального корпусу літ. «А», загальною площею 375,1 кв.м., будівля їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., будівля їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., вбиральня літ. «Ц», №1,2 ємкості для води, які належать ОСОБА_3 на праві приватної (спільної часткової) власності на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005р. серії ВСК №051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за №4248 з припиненням права спільної часткової власності;

визнав за ОСОБА_3 право власності на будівлю їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці орієнтовною площею 0,20 га;

припинив право спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , МП «АЛІСА» на нежитлові будівлі, що розташовані за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, комплекс будівель та споруд № НОМЕР_2 .

У апеляційній скарзі адвокат Артем`єва Кристина Миколаївна в інтересах відповідача Малого підприємства «АЛІСА» просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити в нове рішення про відмову у задоволені позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, обставини, які суд визнав встановленими, не доведені та порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Розгляд справи призначено на 22 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Сторони сповіщені належним чином, про шо свідчать поштові повідомлення про отримання ними судових повісток, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 28 грудня 2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, подану адвокатом Коломійчуком Андрієм Сергійовичем в інтересах позивачів у справі, доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статей 316, 317, 321 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (стаття 355 ЦК України).

Згідно зі статтею 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України).

За змістом статей 364, 367 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна, крім земельних ділянок, визначений Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі Інструкція).

Розділ 3 цієї Інструкції визначає порядок проведення робіт з розрахунку часток об`єктів нерухомого майна.

Розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлюючих документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлюючих документів.

Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах, при цьому вказані в правовстановлюючих документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю.

При розрахунку частки кожного співвласника в будинку необхідно визначити всю внутрішню площу будинку, а також площу, яка належить кожному співвласнику окремо (пункти 3.1, 3.2, 3.4 Інструкції).

Пунктом 3.3 Інструкції встановлено, що за відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачі у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 15.12.2005р. серії ВСК №051733, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі №4248, являються власниками 52/100 часток нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, база відпочинку «Розквіт» Будацька Коса (біля селища Затока) в рівних частках. Право власності зареєстроване 11.12.2017р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.01.2019р., індексний номер витягу 153716006, 153715097 (а.с. 1416, 18, 19).

Власником 4/100 частини вказаного об`єкту нерухомості є позивач ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 22.02.2019р. серії ННТ 595816, виданого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського районного нотаріального округу Одеської області Сминтиною І.В. та зареєстрованого в Реєстрі за №155. Право власності зареєстроване 22.02.2019р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 8, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.02.2019р., індексний помер витягу 157261979 (а.с. 20, 21).

Іншим співвласником нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, база відпочинку «Розквіт» Будацька Коса (біля селища Затока) є Мале підприємство «АЛІСА» у розмірі 44/100, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №105947209 від 01.12.2017р..

Згідно із нотаріально посвідчених заяв співвласників вказаного домоволодіння, а саме ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 останні не заперечують проти виділення належних їм часток вказаних нежитлових будівель та присвоєння їм окремих юридичних адрес (а.с. 36, 37).

Відповідно до висновку від 16 квітня 2019 року №39, складеному ФОП ОСОБА_5 , щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, виданого ОСОБА_1 та ОСОБА_6 за технічними показниками 52/100 частки нежитлових будівель, які складаються з: будівлі їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є відокремленими, мають окремий вихід і можуть бути виділені в натурі (а.с. 32).

Рішенням Виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району від 23.05.2019р. №177/2019 було присвоєно об`єкту нерухомого майна, що складається з будівлі їдальні літ. «Б», загальною площею 300,5 кв.м., яке належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , розташованого не території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, за межами населених пунктів, в комплексі будівель та споруд № НОМЕР_2 , наступну адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 33-34).

Відповідно до висновку від 16.04.2019р. №38, складеному ФОП ОСОБА_5 , щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, виданого ОСОБА_3 за технічними показниками 4/100 нежитлових будівель, які складаються з: будівлі їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 є відокремленими, мають окремий вихід і можуть бути виділені в натурі.

Рішенням Виконавчого комітету Шабівської сільської ради Білгород- Дністровського району від 23.05.2019р. №176/2019 було присвоєно об`єкту нерухомого майна, що складається з будівлі їдальні літ. «С», загальною площею 42,1 кв.м., яке належить ОСОБА_3 , розташованого на території Шабівської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, за межами населених пунктів, в комплексі будівель та споруд № НОМЕР_2 , наступну адресу: АДРЕСА_1 (а.с. 35).

Задовольняючи позов в повному обсязі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право власності позивачів зареєстроване у встановленому законом порядку, правовстановлюючі документи на нерухоме майно позивачів є чинними, неоспорюваними та не скасованими, виділ в натурі об`єктів нерухомого майна можливий, а також приймаючи до уваги відсутність згоди відповідача на виділ в натурі об`єктів нерухомого майна в позасудовому порядку, яке належить кожному зі сторін у справі, з урахуванням вказаної нормативно-правової бази, тому наявні підстави виділення в натурі часток нежитлових будівель, розташованих за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Шабівська сільська рада, база відпочинку «Розквіт», Будацька коса (біля селища Затока) у самостійні об`єкти нерухомого майна та визнання права власності за позивачами на виділені в натурі частини нежитлових будівель з одночасним припиненням права спільної часткової власності на вказані об`єкти нерухомого майна.

Посилання адвоката Артем`євої К.М. в інтересах МП «АЛІСА» в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно не враховано, що оспорювана споруда вбиральня під літ. «Ц» за згодою сторін знаходиться на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні МП «АЛІСА» й позивачами не доведено, що з боку підприємства порушено право позивачів на виділ частки спірного нерухомого майна в натурі, не приймається до уваги за таких підстав.

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Проте, ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції відповідачем не доведено належним чином заперечення на позов, а саме, те, що виділ часток у спільному майні, належних позивачам, в натурі з припиненням права спільної часткової власності порушує права МП «АЛІСА», оскільки оспорювана споруда вбиральня під літ. «Ц» за згодою сторін знаходиться на земельній ділянці, що знаходиться у користуванні МП «АЛІСА».

Системний аналіз правових норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Так, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні одних і тих самих норм права - ч. 2 ст. 183, ч.ч. 1, 2 ст. 364, ст. 358 ЦК України, Верховній Суд України у постанові від 03 квітня 2013 року по справі №6-12цс13 дійшов до такого правового висновку, а саме, «виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. ст. 364, 367, 376 ЦК України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі №6-286цс15, Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що, «оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них».

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі №520/1305/16 (провадження №61-29620св18) Верховний Суд виходив з того, що «правова природа спільної часткової власності полягає у тому, що співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення обсягу прав співвласників. Кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Порядок користування майном, який складається між співвласниками, не завжди відповідає їх ідеальним часткам у праві власності, тобто виникає відхилення розміру реальної частки від ідеальної, проте такий порядок користування не змінює розмір частки співвласника у праві спільної власності, визначений правовстановлюючими документами».

Застосовуючи положення статей 88, 120 ЗК України Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року у справі №497/1137/17 (провадження №61-11517св19) дійшов наступного правового висновку: «відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу.

Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України.

Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку.

Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Це правило стосується тих випадків, коли житловий будинок поділено в натурі.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

За правилом частини другої статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

При відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).

Відтак, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними.

Однак, у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).

Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом України у постановах від 15 травня 2017 року у справі № 6-841цс16 та від 01 листопада 2017 року у справі №6-2454цс16».

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, N 303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011р.) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011р.) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, застосовуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, з`ясовуючи приведені обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, наявні у справі докази, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції з об`єктивністю та достовірністю встановлено, що виділ позивачам часток із майна, що є у спільній часткової власності, можливий, оскільки при виділі частки зі спільного нерухомого майна власнику, що виділяється окрема площа (житлова та підсобна), яка є ізольованою від приміщення інших співвласників, має окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складає окремий об`єкт нерухомого майна. Отже, наявні законні підстави для виділу в натурі часток нежитлових будівель, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 ) у самостійні об`єкти нерухомого майна та визнання права власності за позивачами на виділені в натурі частини нежитлових будівель з одночасним припиненням права спільної часткової власності на вказані об`єкти нерухомого майна.

За своєю юридичною природою позов це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншого особою (відповідачем).

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи.

Таким чином, підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту є порушення, невизнання або оспорення відповідного права.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси.

У абзаці 2 п. 11 постанови №14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Отже, позивачі мають право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, співвласником, й у даному випадку в судовому засіданні позивачами доведено належним чином, що відповідач порушує їх право на виділ їх часток нерухомого майна, що є у спільній часткової власності, в натурі. Тому у відповідності до ст. ст. 15, 16 ЦК України їх право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і

Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого

Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року,

«Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти

Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року,

«Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited»

проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на

предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із

гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує

воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне

володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1

Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в права власності навіть

якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства,

буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано

справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з

втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

«Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення

(обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та

засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе

«індивідуальний і надмірний тягар».

До цього правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2510цс15.

Системний аналіз наведених норм права, правового висновку Верховного Суду України, правового висновку Верховного Суду, положень Європейської конвенції з прав людини та практики Європейського суду з прав людини, дає підстави вважати, що рішення суду першої інстанції є справедливим, відповідає засаді верховенства права та його складовій принципу правової визначеності. Внаслідок вирішення спору позивачі отримали ефективний засіб юридичного захисту свого права на мірне володіння майном, що передбачено статтею 13 та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Твердження адвоката Артем`євої К.М. в інтересах МП «АЛІСА» в апеляційній скарзі на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, оскільки судом безпідставно відмовлено у витребуванні доказів, зупинення провадження у справі та призначення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічних експертиз, не можуть служити підставою для відмови у задоволенні позову за таких підстав.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку адвокат Артем`єва Кристина Миколаївна в інтересах Малого підприємства «АЛІСА» скористалася своїм правом на висловлення своєї правової позиції щодо предмету спору, оскільки ним було подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження по справі, заявлені клопотання про зупинення розгляду справи, про витребування доказів та надання доручення, про призначення комплексної будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, ним було отримано уточнену позовну заяву 04.02.2020 року, він ознайомився з матеріалами справи, неодноразово заявлялись клопотання про відкладення розгляду справи, що, на думку суду, є належною реалізацією права сторони у спорі на доступ до суду в розумінні ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, а також на захист своїх прав та інтересів відповідно до ст. 15 ЦК України та дотримання завдань та основних засад цивільного судочинства, визначених ст. 2 ЦПК України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) встановлює, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Суд зазначає, що права особи на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку кореспондується обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження.

Відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема «Іззетов проти України», «Пискал проти України», «Майстер проти України», «Субот проти України», «Крюков проти України», «Крат проти України», «Сокор проти України», «Кобченко проти України», «Шульга проти України», «Лагун проти України», «Буряк проти України», «ТОВ «ФПК «ГРОСС» проти України», «Гержик проти України», суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

Також безпідставними є доводи адвоката Артем`євої К.М. в інтересах МП «АЛІСА» в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не дав неналежної оцінки наявним у справі доказам.

Додана до апеляційної скарги відповідачем, МП «АЛІСА», копія висновку комплексної будівельно-технічної та земельна технічна експертизи, складеному судовим експертом Дзінька Анатолієм Івановичем 20 квітня 2020 року, за замовленням МП «АЛІСА» (а.с. 227-236) не може бути прийнята апеляційним судом до уваги, оскільки в порушення положень статті 83 ЦПК України вказаний висновок експертизи поданий з порушенням встановленого законом строку без об`єктивних причин й не досліджувався судом першої інстанції за участю інших учасників процесу.

За таких обставин, суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно з`ясував обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, дослідив в судовому засіданні усі наявні у матеріалах справи докази, з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», дав їм вірну правову оцінку та правильно виходив з того, що є законні підстави для задоволення позовних вимог.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11 Конвенції (див. вище пункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)».

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Тому, законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову немає.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Артем`євої Кристини Миколаїівни в інтересах Малого підприємства «АЛІСА» залишити без задоволення, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 28 грудня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік