Справа № 344/4355/20
Провадження № 22-ц/4808/1339/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника АТ КБ «Приватбанк» - Рокетської С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення трьох процентів річних та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання, за апеляційними скаргами представника Мартинюка Богдана Сергійовича та представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду, ухвалене головуючою суддею Бабій О.М. 12 жовтня 2020 року, повний текст якого складено 13 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (надалі Банк) про стягнення трьох процентів річних та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання за договором банківського рахунка. Позов мотивовано тим, що 24 листопада 2010 року на підставі заяви позивача в ПАТ КБ «Приватбанк» йому було відкрито картковий рахунок і видано картку. Дана угода була укладена шляхом підписання анкети-заяви. Протягом 2010-2013 років він перерахував на картковий рахунок кошти в доларах США, а з 2014 року неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути вкладені кошти, однак отримував відмови з посиланням на припинення діяльності банку на території Автономної Республіки Крим. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року з відповідача присуджено стягнути 21652 долари США 02 цента. Рішення Банком виконано 26 листопада 2019 року. Таким чином, починаючи з 01 квітня 2014 року по 25 листопада 2019 року позивач був позбавлений можливості розпоряджатися своїми коштами. За прострочення виконання зобов`язання з повернення коштів позивач просив суд стягнути з відповідача три процента річних в розмірі 3 673 долари США 13 центів та пеню в сумі 4490141 грн 94 коп.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 жовтня 2020 року позов ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та пені за прострочення виконання грошового зобов`язання задоволено частково. Стягнуто із АТ КБ «Приватбанк» в користь ОСОБА_1 три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 3673 долари США 13 центів, пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 100 000 гривень, та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000 гривень. В задоволенні решти вимог позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням в частині визначеного судом періоду нарахування 3% річних, в частині стягнення пені у повному обсязі та стягнення витрат на правничу допомогу, представник АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу. Вважає, що ухвалене рішення в цій частині не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Апелянт вказав, що 21.11.2019 відповідач виконав у повному обсязі рішення у справі №344/864/2015, оскільки державною виконавчою службою були списані у примусовому порядку грошові кошти у розмірі 588 522,26 грн на користь ОСОБА_1 . Таким чином, період нарахування 3% річних повинен обмежуватися датою 20.11.2019. Нарахування за період з 21.11.2019 по 25.11.2019 є неправомірним. На думку апелянта, з огляду на те, що позивач звернувся в суд 24.03.2020, то період розрахунку 3% річних можливий з 24.03.2017 по 20.11.2019, що складає 972 дні та становить 1729,79 дол. США. Апелянт з посиланням на п.32.2 ст. 32 ЗУ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» зазначив, що у випадку несвоєчасного повернення Банком коштів, які були розміщені на картковому рахунку, власник такого рахунку має право на отримання пені, яка складатиме 0,1% від суми неповернутих йому коштів за кожен день прострочення, але не більше 10% від загальної суми таких коштів. Таким чином, розмір пені не повинен був перевищувати 2165,20 дол. США, тобто 10% від суми залишків коштів 21 652,02 дол. США, що є значно меншим, аніж стягнута судом сума 100000 грн. Крім того, відповідач зазначив, що на підтвердження витрат на правову допомогу позивач не вказав, що сплачені адвокату 5000 грн стосуються даної справи. В жодному документі не зазначений номер справи, сторони та предмет спору.

Просить змінити мотивувальну та резолютивну частину оскарженого рішення в частині визначення розміру 3% річних шляхом зменшення розміру до суми 1729,79 дол. США та в частині обґрунтування підстав для нарахування пені та визначення її нового розміру шляхом зменшення до гривневого еквіваленту 2165,20 дол. США. В частині стягнення витрат на правничу допомогу відмовити в повному обсязі.

Представник ОСОБА_1 також подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що оскаржене рішення в частині стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 100 000 грн не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Апелянт вказав, що судом встановлено, що сума пені в розмірі 3 % за 246 днів складає 4 490 141, 94 грн, однак ухвалюючи рішення, суд зменшив розмір пені до 100 000 грн. Апелянт з посиланням на ст. 551 ЦК України зазначив, що зменшення розміру пені до суми, яка менша за суму неповернутих відповідачем коштів не передбачена законом. У даній справі сума неповернутих коштів становить 608 694,58 грн. Позивач вказав, що Банк з клопотанням про зменшення пені до суду не звертався. Апелянт зазначив, що починаючи з 01.04.2014 по 25.11.2019 позивач був позбавлений можливості розпоряджатися своїми коштами. Рішення про повернення вказаних коштів було ухвалено 30.09.2015 та вступило в законну силу 12.05.2016, однак відповідач протягом трьох років та семи місяців не виконував його, чим завдав позивачу істотної шкоди. З урахуванням неналежної поведінки відповідача щодо своєчасного виконання рішення суду, апелянт вважає обґрунтованим зменшення суми пені до 1000 000 грн.

Просить оскаржене рішення скасувати в частині стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 100 000 грн та ухвалити нове, яким стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 пеню за прострочення виконання зобов`язань в розмірі 1 000 000 грн, в іншій частині рішення залишити без змін. Стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3000 грн.

В поданому відзиві представник ОСОБА_1 вказав, що оскаржене Банком рішення в часині стягнення відсотків вважає законним, а апеляційну скаргу відповідача безпідставною. Позивач зазначив, що додана відповідачем виписка з рахунку від 21.11.2019 подана з порушенням встановленого ЦПК України порядку, а тому не може вважатися доказом. Також позивач зазначив, що твердження позивача про порушення судом вимог закону про стягнення 3 % річних за весь період, а не за період з 24.03.2017 по 20.11.2019 є безпідставними, оскільки відповідач не подавав заяву про застосування позовної давності в суді першої інстанції. Позивач з посиланням на Постанову Пленуму ВСУ від 12.04.1996 № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про захист прав споживачів», а також рішення Івано-Франківського міського суду від 30.09.2015 у справі №344/864/15-ц вказав, що відносини, які склалися між сторонами, регулюються ЗУ «Про захист прав споживачів», а тому судом першої інстанції правильно стягнуто пеню на підставі ч.5 ст.10 вказаного Закону. Також представник ОСОБА_1 зазначив, що до позовної заяви було додано всі документи, що стосуються витрат позивача на правничу допомогу. В зазначених документах не вказано номер справи, оскільки до реєстрації справи вказати її номер неможливо. Просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, стягнути з АТ КБ «Приватбанк» витрати на правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

АТ КБ «Приватбанк» своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 до апеляційного суду не направляв.

В судовому засіданні апеляційного суду в режимі відеоконференції представник АТ КБ «ПриватБанк» - Рокетська С.В. доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, наведених у ній, з доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 не погоджується.

ОСОБА_1 та його представник доводи апеляційної скарги позивача підтримали, просили її задовольнити, проти доводів апеляційної скарги Банку заперечили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 , представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 24 листопада 2010 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приватбаннк», найменування якого змінено на АТ КБ «Приватбанк», укладено договір банківського рахунка та видано позивачу картку. Дана угода була укладена шляхом підписання позивачем анкети-заяви. Рахунок № НОМЕР_1 був відкритий позивачу у Кримському регіональному управлінні ПАТ КБ «Приватбанк».

До 2013 року позивач вносив на картковий рахунок кошти в доларах США. Всього на рахунку знаходилось 21 652 долари США 02 цента.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 30 вересня 2015 року по справі № 344/864/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 12 травня 2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року з ПАТ КБ «ПриватБанк» в користь ОСОБА_1 стягнуто 21 652 долари США 02 цента залишку коштів на картковому рахунку № НОМЕР_1 (а.с. 10-14, 27-32, 33-37).

На виконання зазначеного рішення Івано-Франківським міським судом 31 січня 2017 року видано виконавчий лист, який знаходився на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с. 38, 39).

Рішення Івано-Франківського міського суду від 30 вересня 2015 року АТ КБ «Приватбанк» виконано тільки 26 листопада 2019 року, шляхом перерахування позивачу коштів в розмірі 528805 грн 08 коп. на картковий рахунок, що підтверджується копією довідки № (а.с. 40).

На підставі вказаного державним виконавцем 04 грудня 2019 року прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження (а.с. 39).

Частинами 1 та 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Представник АТ КБ «Приватбанк» в апеляційній скарзі вказав, що Банк виконав рішення у справі №344/864/2015 у повному обсязі 21.11.2019. На підтвердження вказаного апелянт подав виписку з рахунку АТ КБ «Приватбанк» від 21.11.2019 (а.с.119).

Разом з тим, вказаний доказ не було оцінено судом першої інстанції, оскільки він поданий до апеляційної скарги після ухвалення рішення в справі. При цьому відповідач не був позбавлений можливості у встановленому законом порядку долучити його до матеріалів справи при вирішенні спору по суті.

Згідно з ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтовувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Враховуючи вказане, а також відсутність обгрунтування апелянтом причин неподання вказаної виписки з рахунку в суд першої інстанції, апеляційний суд вказаний доказ не приймає.

Щодо доводів АТ КБ «Приватбанк» про незастосування судом першої інстанції строку позовної давності при стягненні 3% річних за весь час прострочення апеляційний суд зауважує наступне.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересів.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови в позові (частина четверта стаття 267 ЦК України).

Чинним законодавством передбачено два види позовної давності - загальна і спеціальна.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (пункт 1 частина друга стаття 258 ЦК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Із заявою про застосування позовної давності відповідач до суду першої не звертався, таким чином вказане питання не було предметом розгляду судом, а тому і не може бути предметом апеляційного розгляду.

Враховуючи вказане, судом першої інстанції з урахуванням висновку Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц обґрунтовано задоволено вимогу позивача про стягнення трьох процентів річних за період з 01 квітня 2014 року по 25 листопада 2019 року на суму 21 652 долари США 02 цента в розмірі 3 673 долари США 13 цента.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі №761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) висловила правову позицію щодо стягнення пені та зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові дійшла висновків щодо стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення зобов`язання з видачі клієнтові належних йому за договором банківського рахунку суми, яка обраховується від суми утримуваних банком коштів.

Аналогічні висновки про те, що відмова Банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, викладено у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 756/14910/16-ц (провадження № 61-14561св19).

Враховуючи наведене вище, доводи представника АТ КБ «Приватбанк» щодо невірного застосування судом першої інстанції до даних правовідносин норми ч.5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» апеляційний суд відхиляє.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 4 490 141 грн 94 коп. у якості штрафних санкцій у вигляді пені в розмірі 3% річних за кожен день прострочення за 246 днів.

Відповідно до частини 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до вимог частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визнає у межах, встановлених ЦПК України, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, ураховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між інтересами сторін у справі, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступінь виконання зобов`язання боржником; причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначного прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц.

Суд першої інстанції, встановивши, що Банк прострочив виконання зобов`язання з повернення коштів за договором банківського рахунка та ухваленого рішення суду, правильно обчислив розмір пені на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», і з урахуванням того, що розмір пені значно перевищує реальні збитки, зменшив розмір пені до 100 000 грн.

Зменшуючи розмір пені (неустойки) до вказаного розміру, суд першої інстанції врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), завдання цивільного судочинства, конкретні обставини справи, а також засади справедливості, пропорційності, розумності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що зменшення розміру пені до суми, яка менша за суму неповернутих відповідачем коштів не передбачено законом, колегія суддів відхиляє, оскільки стаття 551 ЦК України не пов`язує таке право суду із зазначеною умовою.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо занадто великого розміру зменшення неустойки не є підставою для скасування судового рішення в цій частині, оскільки стосуються переоцінки фактичних обставин, доказів у справі, які правильно оцінено та встановлено судом першої інстанції, а тому в задоволені апеляційної скарги слід відмовити.

Що стосується стягнення з Банку витрат на правничу допомогу необхідно зазначити таке.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку цих витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано Договір про надання правової допомоги від 15.03.2020, укладений між ним та адвокатом з тарифами юридичних та консультаційних послуг адвоката Благодира С.М. (а.с.46, 47), ордер серії ІФ №664871 від 24.03.2020 (а.с. 48), акт розрахунку суми гонорару за надання правничої допомоги ОСОБА_1 від 24.03.2020 (а.с. 50), платіжне доручення № Р24А746186301А90850 від 24.03.2020 про оплату послуг адвокату в сумі 5000 грн (а.с. 51).

Твердження відповідача, що в зазначених документах не вказано номер справи, не заслуговують на увагу, оскільки згадані документи подані разом з позовною заявою до реєстрації справи та присвоєння їй відповідного номеру.

Колегія суддів вважає, що з огляду на складність справи, виконану адвокатом роботу та час на її виконання, обсяг наданих адвокатом послуг та ціну позову, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційні скарги без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 та представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 12 жовтня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.