ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7614/20 Справа № 180/129/20 Суддя у 1-й інстанції - Янжула О. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Дніпро

колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Городничої В.С.,

суддів Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист прав споживача,

В С Т А Н О В И Л А:

У січні 2020 року позивач - ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 09 грудня 2018 року між нею та відповідачем підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір побутового підряду без номеру на виготовлення та встановлення міжкімнатних дверей. Відповідно до умов договору, замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати дії: заміри, розрахунок, підбір матеріалу, згідно з розцінками виконавця, а також доставку та розвантаження. У представника, який назвався ОСОБА_3 , не було договору на виготовлення дверей, а був договір про утеплення, а тому вони підписали договір на утеплення, хоча повинні були виготовити міжкімнатні двері.

Відповідно до п.п. 2.1 п. 2 вартість виробів складає 6 000,00 грн. В день підписання договору нею було сплачено аванс у сумі 1 000,00 гривень. Представник пообіцяв, що через два тижні замовлення буде виготовлено. Залишок у розмірі 5 000,00 грн вона повинна сплатити по закінченню роботи. Зі спливом двох тижнів, двері встановлені не були, на телефонні дзвінки представник не відповідав. У грудні 2019 року представник ОСОБА_3 з`явився та сказав, що двері виготовлено давно, потрібно доплатити 2 000,00 грн. 21.12.2019 року вона сплатила йому ще 2 000,00 грн, про що є квитанція.

Представник пообіцяв встановити двері 30.12.2019 року, потім 04.01.2020 року, 11.01.2020 року, потім в 20 числах січня 2020 року, але двері так і не було встановлено. З мережі Інтернет вона дізналася про те, що цей виробник є недобросовісним. Відповідно до п.п.2.4 договору вартість замовлення включає розрахунок, зберігання та доставку. Згідно п.п.3.2 виконавець зобов`язується доставити матеріали протягом 30 робочих днів з моменту 100% оплати замовлення, але їй пообіцяли встановити двері після сплати половини вартості товару, вона виконала всі умови договору, а відповідач послуги не надав. Станом на сьогоднішній день відповідач відмовляється виконати свої договірні зобов`язання щодо виготовлення, доставки та установки міжкімнатних дверей, адже після підписання договору пройшло вже більше року, а також відмовляється повернути сплачений нею аванс у розмірі 3 000,00 грн по договору від 09.12.2018 року.

На підставі викладеного, просила розірвати зазначений договір побутового підряду, укладений між нею та відповідачем підприємцем ОСОБА_2 про надання послуг, стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на її користь грошові кошти в сумі 3 000,00 грн, стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на її користь моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог стосовно розірвання договору про надання послуг від 09.12.2018 року та повернення коштів позивачу, оскільки неповно з`ясував обставин справи. Посилалася на те, що відповідач вчиняє шахрайські дії в сфері надання послуг.

Відповідач правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Згідно з ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до Договору про надання послуг № без номеру від 09 грудня 2018 року замовник ОСОБА_1 та виконавець ФОП ОСОБА_2 уклали договір, відповідно до умов якого замовник доручає, а виконавець зобов`язується організувати замір, розрахунок, підбір матеріалу для утеплення фасаду по розцінкам виконавця, доставку та розвантаження.

Згідно умов договору замовник зобов`язується спершу сплатити 100% вартість замовлення та прийняти матеріали згідно умов даного договору. Відповідно п.2 вартість замовлення складає 6 000,00 гривень, завдаток складає 1 000,00 гривень, залишок 5 000,00 гривень.

Відповідно до п.3.2 виконавець зобов`язується доставити матеріал протягом 30 робочих днів з моменту 100% сплати замовлення.

Договір підписано позивачем замовником ОСОБА_1 , на місці підпису виконавця міститься відтиск печатки з написом «Україна ФОП ОСОБА_2 НОМЕР_1 » (а.с.4).

Положення статті 203 ЦК України визначають загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до положень ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 ЦК України).

Згідно ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором.

Разом з тим, ОСОБА_1 у позовній заяві посилається на укладення з відповідачем договору на виготовлення та встановлення міжкімнатних дверей, тоді як в матеріалах справи міститься договір на утеплення фасаду. Зазначені розбіжності позивач пояснює відсутністю у відповідача на момент укладення договору відповідного бланку.

Таким чином, згідно наданих доказів, між сторонами погоджені умови щодо виконання дій з утеплення фасаду, та замовник, як це вказано у п.1.1. Договору про надання послуг № без номеру від 09 грудня 2018 року добровільно їх прийняла.

Позивач не надала жодних належних доказів того, що між нею та відповідачем ФОП ОСОБА_2 було укладено договір на встановлення міжкімнатних дверей.

Під час огляду судом першої інстанції в судовому засіданні оригіналу паспорта відповідача, ОСОБА_1 зауважила, що вона укладала договір не з цим чоловіком, який зображений на фотознімку в паспорті.

Також ,у позовній заяві позивач зазначає про те, що нею при підписанні договору було сплачено авансову суму у розмірі 1 000,00 гривень, однак доказів зазначеного матеріали справи не містять.

В матеріалах справи міститься квитанція від 21 грудня 2019 року, згідно якої від ОСОБА_1 за договором прийнято грошові кошти у розмірі 2 000,00 гривень. За яким саме договором, відомості не зазначено. Квитанція містить підпис, а також штамп «Україна ФОП ОСОБА_2 НОМЕР_1 » (а.с.5).

Посилання позивача на те, що ФОП ОСОБА_2 вчиняє шахрайські дії в сфері надання послуг, обґрунтовано не прийняті судом першої інстанції до уваги, оскільки зазначене не підтверджено належними та допустимими доказами.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, оскільки доказів про завдання такої суду не надано.

Також, керуючись вимогами ст. 22 Закону України Про захист прав споживачів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що споживачі звільнені від сплати судового збору за подання позову на захист своїх порушених прав.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши зазначені обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи позивача ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції необґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог стосовно розірвання договору про надання послуг від 09.12.2018 року, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки, у судовому засіданні суду першої інстанції з особистих пояснень позивача встановлено, що ОСОБА_2 фізично не є тією особою, з якою позивач підписувала спірний договір. Тобто, фізично відповідач ОСОБА_2 не був присутнім під час підписання спірного договору. Яка саме особа діяла від імені ФОП ОСОБА_2 позивачем не доведено.

В матеріалах справи міститься договір, предметом якого є утеплення фасаду, в той час як позивач посилається на те, що договір укладено з приводу встановлення міжкімнатних дверей, зазначене суперечить ч. 5 ст. 203 ЦК України, яка містить загальні вимоги додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення з відповідача на її користь матеріальної шкоди у розмірі 3 000,00 грн, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази мають бути належними, допустимими, достовірними.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 77-79 ЦПК України).

Згідно з матеріалами справи 09.12.2018 року між сторонами було укладено договір про надання послуг, предметом якого є утеплення фасаду, в той час як у позовній заяві позивач посилається на договір, предметом якого є встановлення міжкімнатних дверей. Тобто зміст позовної заяви суперечить наданим доказам. Окрім того, з договору про надання послуг від 09.12.2018 року вбачається, що замовник сплатила аванс у розмірі 1 000 грн, однак належних доказів на підтвердження такої оплати, матеріали справи не містять.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що на виконання умов договору вона сплатила відповідачу частину грошових коштів у розмірі 2 000,00 грн, які мають бути їй відшкодовані, не можуть бути прийняті судом до уваги з огляду на наступне.

Дійсно, в матеріалах справи міститься квитанція (а.с.5) від 21.12.2019 року про прийняття від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 2 000,00 грн, однак зазначена квитанція не містить відомостей про те, на виконання умов якого саме договору перераховано кошти. На квитанції міститься відтиск печатки ФОП ОСОБА_2 , але враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини про те, що в момент укладення договору, ОСОБА_2 фізично не був присутнім, а хто саме від його імені укладав з ОСОБА_1 спірний договір, позивачем не доведено, то колегія суддів критично ставить до зазначеного доказу та не приймає його як належний.

Таким чином, позивач не надала до суду жодних належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх позовних вимог.

Згідно з вимогами ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Враховуючи встановлені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від позовних вимог про розірвання договору побутового підряду та відшкодування матеріальної шкоди, в задоволенні яких суд обґрунтовано відмовив.

Доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідач вчиняє шахрайські дії в сфері надання послуг, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки зазначене не підтверджено належними доказами.

Доказів того, що позивач зверталася до правоохоронних органів з приводу шахрайських дій ОСОБА_2 , матеріали справи також не містять.

Приведені позивачем інші доводи в апеляційній скарзі про те, що суд не надав належної оцінки обставинам справи, про невірне застосування судом норм матеріального права, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального і процесуального права.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 24 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів згідно ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий В.С.Городнича

Судді: О.В.Лаченкова

М.Ю.Петешенкова