Справа № 344/4871/20
Провадження № 22-ц/4808/1442/20
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю представника АТ КБ «ПриватБанк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2020 року під головуванням судді Шамотайла О.В. у м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що між сторонами 10.09.2007 було укладено кредитний договір б/н на суму 300 грн на строк з 10.09.2007 по 10.03.2008 включно зі сплатою 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та на підставі такого договору про надання банківських послуг відкрито картковий рахунок із встановленням початкового кредитного ліміту.

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 22.03.2020 року становила 77 368,97 грн, з якої: 37 713,01 грн - заборгованість за тілом кредиту; 15 513,30 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 19 982,23 грн нарахована пеня; 500 грн штраф (фіксована частина) та 3 660,43 грн - штраф (процентна складова).

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 своїм підписом у заяві підтвердила, що підписана нею заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку» складає договір між нею та банком про надання банківських послуг, однак не виконала взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позивач просив стягнути вищевказану заборгованість та судові витрати по справі.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі представник АТ КБ «ПриватБанк» посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду.

Вказує, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог є безпідставним та не ґрунтується на матеріалах справи.

Позивачем надана суду копія заяви-анкети у якій зазначені дані, необхідні для отримання картки, та відповідачкою вказана інформація про себе заповнена особисто. З копії заяви-анкети чітко вбачається, що позичальник висловив свою згоду про укладення договору та особистим підписом засвідчив, що підписанням такої він приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», які розміщені на офіційному сайті в мережі інтернет за адресою privatbank.ua і які разом з Пам`яткою клієнта та Тарифами банку складають договір банківського обслуговування.

Таким чином, з моменту підписання фізичною особою заяви, між банком та клієнтом був укладений договір в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору, який ніким не оспорений.

Після підписання анкети-заяви відповідачці було відкрито картковий рахунок, видано кредитну картку «Універсальна» на яку встановлено початковий кредитний ліміт, який відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг встановлюється за рішенням банку, та позичальник підписанням договору висловив свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту. Також згідно тарифу обслуговування кредитних карт «Універсальна» на момент оформлення кредиту банком встановлено поточну процентну ставку, вказано розміри комісії та штрафів, розмір щомісячного платежу, тощо.

Тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.

При цьому, відповідачка вчиняла дії відповідно до вказаних у пропозиції умов договору, чим прийняла таку пропозицію на укладення договору, та активація нею картки і користування картковим рахунком свідчить про укладення сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток, що підтверджується банківською випискою про рух коштів, наданою суду, що має статус первинного документа та є належним та допустимим доказом по справі.

Підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та погашаючи заборгованість, відповідачка висловила свою згоду з формою договору і його умовами.

Зазначає, що сума коштів, яку просить стягнути банк належним чином обґрунтована та підтверджена, а суд першої інстанції не перевірив розрахунок заборгованості та доводи банку про користування позичальником грошовими коштами, виконання ним умов кредитного договору протягом декількох років, чим він визнав свої зобов`язання за угодою та розміри встановлених обов`язкових платежів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 зазначає, що 10.09.2007 вона звернулася до менеджера ПАТ КБ «ПриватБанк» у магазині для придбання мобільного телефону та заповнивши анкету-заяву, що додана банком до позовної заяви, отримала кредит в розмірі 300 грн строком на 6 місяців. Про отримання кредиту свідчать два її підписи. З пояснень менеджера банку, один підпис підтверджує те, що вона отримала примірник оригіналу договору, а інший про згоду з умовами надання кредиту.

При цьому, під час оформлення вказаного кредиту, ніякої платіжної картки вона не отримувала, не підписувала ніяких договорів, окрім згаданої анкети-заяви, не погоджувалася на інші види кредитування, крім вищевказаного на суму 300 грн, будь-яких коштів в рахунок кредитного ліміту їй не було передано. Таким чином будь-якого договору кредитування за рахунок кредитного ліміту за згаданою банком карткою «Універсальна» в розумінні ст. 1046 ЦК України 10.09.2007 укладено не було, а твердження апелянта про відкриття їй карткового рахунку та видачу кредитної картки є надуманим та не підтверджене жодними достовірними доказами.

Крім того, з цих підстав та у зв`язку з відсутністю в анкеті-заяві відомостей про укладення кредитного договору не відповідає дійсності посилання апелянта на те, що при укладенні договору сторонами досягнуто усіх істотних умов договору.

Заперечує факт активації картки та користування коштами у рахунок кредитного ліміту, погашення заборгованості за коштами кредитного ліміту, доказів чого банком не надано. Також вона не зверталася до банку щодо змін умов кредитування картки «Універсальна», а якщо і відвідувала відділення банку після виконання зобов`язань за кредитом у розмірі 300 грн, тобто після 10.03.2008, то це було пов`язано виключно із розрахунково-касовими операціями і не пов`язано з кредитними коштами.

Подані банком бухгалтерські документи не можуть слугувати достовірним доказом, зокрема виписка за договором № б/н станом на 24.03.2020 ніким не підписана та не засвідчена.

В судовому засіданні представник АТ КБ «ПриватБанк» апеляційну скаргу підтримала з мотивів, наведених у ній.

ОСОБА_1 в засідання апеляційного суду не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з її неявкою не вбачає.

Заслухавши суддю-доповідача, представника АТ КБ «ПриватБанк», дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Встановлено, що 10.09.2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк»), та ОСОБА_1 був укладений шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) кредитний договір № IFXRFW04680367, згідно з умовами якого остання отримала кредит на суму 300,00 грн строком на 6 місяців з 10.09.2007 по 10.03.2008 включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, сплати щомісячної винагороди за надання фінансового інструмента у розмірі 8,97 грн та сплатою щомісячного платежу у сумі 60,76 грн (а.с. 31, 31 зворот).

У заяві зазначено, що відповідачка ознайомилася та погодилася з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, та своїм підписом вона підтверджує факт надання їй повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку.

Крім цього, у заяві зазначено про отримання позичальником кредитної картки «Універсальна» «30 днів пільгового періоду» № НОМЕР_1 та ПІН-коду, а також базова процентна ставка за кредитом платіжної картки - 3 % на місяць на залишок заборгованості.

До кредитного договору банк додав Умови та правил надання банківських послуг в ЗАТ КБ «ПриватБанк», а також копію наказу шаблон № 906 від 23.08.2006 року № С-169 «Про внесення змін в договірну базу по платіжним картам, договірну базу по споживчому кредитуванню і в депозитні договори (в частині погашення заборгованості за рахунок депозитів)» (а.с. 32-41, 80-89).

Згідно п. 1. Умов та правил надання банківських послуг належним чином заповнена заява підписується клієнтом та таким чином клієнт надає згоду на те, що заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку складає договір про надання банківських послуг.

Відповідно до п. 6.5. Умов та правил позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором б/н станом на 22.03.2020 року становить 77 368,97 грн., з якої: 37 713,01 грн - заборгованість за тілом кредиту; 15 513,30 грн - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 19 982,23 грн нарахована пеня; 500 грн штраф (фіксована частина) та 3 660,43 грн - штраф (процентна складова) (а.с. 4-17).

Відповідно до п. п. 3.2., 3.3. Умов та правил після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк здійснює перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку. Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою та безумовною згодою держателя картки відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

Згідно п. 6.1. Умов та правил клієнт зобов`язаний не передавати карти, ПІН-и тертім особам.

Відповідно до п. 5.3. Умов та правил банк має право змінювати тарифи та інші умови обслуговування рахунків. При цьому, банк зобов`язаний не менше ніж за сім днів до введення проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком.

Згідно п. 6.4. Умов та правил у разі незгоди клієнта із змінами умов та правил і/або Тарифів він зобов`язаний надати банку письмову заяву про розірвання договору та погасити заборгованість.

Пунктом 8.6. Умов та правил передбачено сплату судового штрафу в розмірі 500 грн. та 5% від суми позову при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов`язань більше ніж на 120 днів.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за період з 07.02.2008 по 06.03.2019 здійснювалося погашення заборгованості за кредитом. При цьому, відповідно до п. 4.6. Умов та правил клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з його рахунків в межах сум, належних до сплати за цим договором, при настанні строків платежів.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 526 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною другою ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» від 12.12.2008 N 661-VI статтю 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» доповнено частиною четвертою, згідно якої банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, нараховану за ставкою 86,4 % річних, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 10.09.2007, посилався на Тарифи банку та Умови та Правила надання банківських послуг як невід`ємні частини договору.

Умовами та правилами надання банківських послуг в ЗАТ КБ «ПриватБанк», що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, порядок нарахування процентів за користування кредитом, розмір яких встановлений Тарифами банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору - 12 місяців з моменту підписання (п. 9.12.) та інші умови.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які не були долучені позивачем, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати неустойки (пені, штрафів), підвищених процентів річних, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Також позивачем не долучено Тарифи банку, на які він посилається та якими встановлюється, зокрема, розмір процентів за користування кредитом.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15).

Не можуть бути застосовані до спірних правовідносин положення ч.1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (10.09.2007) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (13.04.2020), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про відповідальність у вигляді неустойки, надані банком Умови та правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

При цьому, згідно ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Враховуючи те, що Умови та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідачки, їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 10.09.2007 шляхом підписання анкети-заяви.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а також можливості використання банком додаткових заходів відповідальності.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною першою ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У даній справі між сторонами виникли відносини щодо споживчого кредитування, тобто договірні правовідносини між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11.07.2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), які правильно враховані судом першої інстанції при розгляді даної справи відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) зазначила, що оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

При зверненні з позовом щодо стягнення процентів у сумі 15 513,30 грн, нарахованих за ставкою 86,4 % річних, позивач визначив такі як «заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно до ст. 625» та зазначив, що прострочена заборгованість виникла у зв`язку з несплатою мінімального платежу до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено витрати за рахунок кредитного ліміту. Однак позивач не посилався на відповідні умови договору, що узгоджені із відповідачкою, та у анкеті-заяві не вказано терміну повернення коштів отриманих за рахунок кредитного ліміту.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Крім того, позивачем не надано Тарифи Банку, на які банк посилається як на складову укладеного кредитного договору та на підставі яких здійснювався розрахунок заборгованості відповідачки.

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення процентів за користування кредитними коштами карткового рахунку на підставі ст. 625 ЦК України.

Отже, суд першої інстанції правильно вказав, що заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України позивач не обґрунтував та дійшов вірного висновку про те, що слід відмовити у задоволенні позову щодо стягнення з відповідачки процентів у сумі 15 513,30 грн, а також 19 982,23 грн заборгованості за пенею за несвоєчасність виконання зобов`язання, 500,00 грн - штрафу (фіксована частина), 3 660,43 грн - штрафу (процентна складова) у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідачки по їх сплаті позивачу.

У зв`язку з наведеним безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що при укладенні 10.09.2007 між сторонами договору відповідачка погодилася саме з тими умовами договору, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги. При цьому, надана банком виписка по рахунку не містить інформації про умови договору в цій частині, укладеного між сторонами.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту суд першої інстанції вказав, що відповідачка таку категорично заперечує з посиланням на отримання лише 300,00 грн кредиту, а надана стороною позивача копія договору від 10.09.2007 не є в повній мірі читабельною. В той же час обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, такий доказ не є допустимим доказом та під час розгляду даної справи по суті суд позбавлений змоги підтвердити чи спростувати твердження сторін щодо наявності чи відсутності відмінності між умовами укладеного ними договору з огляду на не в повній мірі читабельну копію, яка була надана стороною позивача. Відтак, враховуючи всі обставини справи в сукупності, те, що згідно умов договору, які можливо прочитати, а також відповідно до наданого розрахунку станом на 17.05.2008 року заборгованість відповідачки перед позивачем становила 0,00 грн., то суд вважає, що відсутні достатні правові підстави для задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Однак з такими висновками суду першої інстанції не можна погодитися враховуючи наступне.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» посилався на те, що предметом заявленого позову є стягнення заборгованості за банківським рахунком, відкритим за кредитно-депозитною схемою на підставі договору про надання банківських послуг, і такі правовідносини урегульовані зокрема і ст. 1069 ЦК України.

Згідно ст. 1069 ЦК України якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу.

Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій та які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно п. 2.1. Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 556, в редакції на момент виникнення спірних правовідносин, бухгалтерський облік ведеться безперервно з часу реєстрації банку до його ліквідації із застосуванням комп`ютерних засобів, за допомогою яких в автоматизованому режимі здійснюється збирання, передавання, систематизація та оброблення інформації. Організація автоматизованої реєстрації і обробки даних повинна забезпечити суцільне і безперервне відображення всіх операцій, доказовість інформації, збереження узагальненої інформації на машинних носіях, а також можливість здійснення будь-якого подальшого контролю і одержання роздруківок на паперових носіях.

Відповідно до п. 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, та п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, в редакції, чинній на момент розгляду справи судом, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.

До аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18.

При оцінці доказів суд першої інстанції не врахував, що на підтвердження заборгованості за кредитним договором АТ КБ «ПриватБанк» надало виписки з карткових рахунків відповідачки, з яких вбачається, що вона з 10.09.2007 активно користувалася кредитними коштами, зокрема і по місцю свого проживання, використовувала послугу «Миттєва розстрочка» для переведення витрачених кредитних коштів у розстрочку та до 25.11.2018 включно погашала заборгованість за кредитом (а.с. 18-28, 64-74).

Позичальником не спростовано розрахунок заборгованості, складений позивачем, факт отримання кредитної картки та ПІН-коду, про що вказується в укладеному між сторонами договорі, та факт відсутності заборгованості по тілу кредиту в розмірі 37 713,01 грн, про який заявлено банком у позовній заяві. При цьому, наявність такої заборгованості підтверджується наданими позивачем копіями виписок по картрахунках відповідачки.

Укладений між сторонами договір від 10.09.2007 у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредитних коштів за отриманою банківською карткою (користування нею).

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, банк вправі вимагати захисту своїх прав в судовому порядку шляхом стягнення заборгованості.

Тому до стягнення підлягає вся сума заборгованості по тілу кредиту.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене та положення ст. 376 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 37 713 грн заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором від 10.09.2007 року.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи наведене, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи та переглядом справи у суді апеляційної інстанції, частково покладаються на відповідачку пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з відповідачки підлягає до стягнення на користь позивача 1 024,60 грнвитрат по оплаті судового збору та 1 536,90 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Частиною 6 ст. 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то вона відноситься до малозначних справ.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 жовтня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (код , м. Київ, вул. Грушевського, 1Д) 37 713 (тридцять сім тисяч сімсот тринадцять) грн заборгованості за тілом кредиту за кредитним договором від 10 вересня 2007 року.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 1 024,60 грнпонесених витрат по оплаті судового збору в суді першої інстанції та 1 536,90 грн витрат по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський