Справа № 703/3831/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого-судді Прилуцького В.О.

секретар судового засідання Кочеткова І.В.

з участю

позивачів: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства «ЛАВР» про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на будинок,-

встановив:

24 вересня 2019 року до суду надійшов позов ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до ПАТ «ЛАВР» про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на будинок.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав та пояснив, що він 1 січня 2000 року з ПАТ «ЛАВР» уклав договір оренди з правом викупу на оренду 3-х кімнатної квартири АДРЕСА_1 та 20 квітня 2000 року на оренду 2 х кімнатної квартири АДРЕСА_2 . Вказав на те, що умови договорів оренди ним виконані та він сплатив всі необхідні платежі таким самим чином викупивши орендовані ним у гуртожитку приміщення. Ним разом із іншими позивачами були виготовлені всі необхідні документи для оформлення права власності на квартири, однак він не може отримати свідоцтво про право власності в зв`язку з тим, що у нього відсутні документи, які б підтверджували викуп орендованих приміщень. Окрім того відповідач ПАТ «ЛАВР» відмовляється оформити правочин в нотаріальному порядку, що унеможливлює для нього реалізацію права власності на його квартири. Просив суд задовільнити позовні вимоги та визнати за ним право власності на вказані вище квартири.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що вона 04 липня 2003 року з ПАТ «ЛАВР» уклала договір оренди з правом викупу на оренду квартири АДРЕСА_3 . Вказала на те, що умови договорів оренди нею виконані та вона сплатила всі необхідні платежі, таким самим чином викупивши орендовані нею у гуртожитку приміщення. Нею разом із іншими позивачами були виготовлені всі необхідні документи для оформлення права власності на квартири, однак вона не може отримати свідоцтво про право власності в зв`язку з тим, що у неї відсутні документи, які б підтверджували викуп орендованих приміщень. Окрім того відповідач ПАТ «ЛАВР» відмовляється оформити правочин в нотаріальному порядку, що унеможливлює для неї реалізацію права власності на її квартири. Просила суд задовільнити позовні вимоги та визнати за нею право власності на вказані вище квартири.

Представник позивачів, адвокат Примак В.А. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовільнити. Вказав на те, що позивачі уклали договори оренди з правом викупу квартир по АДРЕСА_4 з відповідачем ПАТ «ЛАВР» (яке було перейменовано з ВАТ Смілянський Агрохім». На виконання умов договорів оренди позивачами було сплачено суми вартості орендованих квартир. Однак, позивачі, не можуть належним чином оформити своє право власності на квартири, оскільки відповідач відмовляється від заключення відповідних договорів у нотаріальному порядку. Вказав суду на те, що позивачі на підставі ст. 810 1 ЦК України є законними власниками орендованих ними квартир, оскільки повністю сплатили всі платежі за орендовані ними квартири, а тому відповідно до вказаної норми закону за ними повинно бути визнано право власності. В зв`язку з тим, що позивачі позбавлені можливості в повній мірі розпоряджатись належними їм квартирами, просив суд визнати договори оренди з правом викупу квартир дійсними та визнати за позивачами право власності на належні їм квартири.

Відповідач ПАТ «ЛАВР» в судове засідання не з`явився, однак надав на адресу суду відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що разом із позивачами та ПАТ «ЛАВР» дійсно були укладені договори оренди квартир із правом викупу в будинку АДРЕСА_4 . Орендарі сплатили вартість квартир і всього будинку в цілому з надвірними спорудами. За рішенням правління ВАТ «ЛАВР» орендарям передані у приватну власність квартири і будинок в цілому з надвірними спорудами. Відповідачем визнано дійсність договорів оренди з правом викупу (договорів купівлі продажу) та право власності позивачів на вказані ними в позовній заяві квартири. Просили провести розгляд справи у відсутність їх представника.

Дослідивши матеріали справи, врахувавши позицію сторін, суд приходить наступного висновку.

11 квітня 2000 року між ОСОБА_4 та ВАТ Смілянський «Агрохім» було укладено договір оренди з правом викупу № 19-Д, відповідно до якого (орендодавець) передає а орендар приймає в оренду квартиру АДРЕСА_5 . Орендар вносить перший внесок в розмірі 1000 грн., а всього розмір об`єкту, що орендується 129 грн. за місяць, яка сплачується не пізніше 15 числа кожного місяця та терміном оренди на 2 роки (а.с. 14).

15 вересня 2003 року між ОСОБА_4 та ВАТ «ЛАВР» було укладено договір оренди з правом викупу, відповідно до якого ОСОБА_4 вз`яв в оренду 2 кімнати у квартирі АДРЕСА_5 терміном на 2 роки, з розміром 1236 грн., яка сплачується до 15 числа кожного місяця, орендна плата становить 1236 грн. (а.с.16-17).

01 січня 2000 року між ОСОБА_1 та ВАТ Смілянський «Агрохім» було укладено договір оренди з правом викупу № 47-Д, відповідно до якого (орендодавець) передає а орендар приймає в оренду квартиру АДРЕСА_6 .

20 квітня 2000 року між ОСОБА_1 та ВАТ Смілянський «Агрохім» було укладено договір оренди з право викупу № 46-Д відповідно до якого ОСОБА_1 вз`яв в оренду квартиру АДРЕСА_2 . Розмір орендної плати складає 25% від нарахованої заробітної плати щомісячно, яка сплачується не пізніше 15 числа кожного місяця, загальною вартістю об`єкта оренди 1200 грн. та терміном оренди на 2 роки (а.с. 20-21).

З виписки з протоколу ТОВ «ЛАВР» № 7 від 01 листопада 2002 року вбачається, що в зв`язку з закінченням виплати згідно договору 19 Д від 11 квітня 2000 року вирішено передати ОСОБА_4 у його власність частину приміщення площею 74,46 метрів квадратних по АДРЕСА_4 (а.с.22).

З виписки з протоколу ТОВ «ЛАВР» № 12 від 12 грудня 2003 року вбачається, що в зв`язку з закінченням виплати згідно договору б/н від 4 липня 2003 року вирішено передати ОСОБА_4 у його власність орендовану площу 20,6 метрів квадратних по АДРЕСА_4 (а.с.23).

З виписки з протоколу ТОВ «ЛАВР» № 7 від 1 листопада 2002 року вбачається, що в зв`язку з тяжким матеріальним станом, тривалою хворобою та з врахуванням того, що ОСОБА_1 довгий час працює на підприємстві, вирішено звільнити його від оплати за орендоване приміщення та передати у його власність орендоване приміщення (а.с.24).

З виписки з протоколу ТОВ «ЛАВР» № 01 від 20 січня 2004 року вбачається, що в зв`язку з закінченням виплат згідно договору б/н від 04 липня 2003 року вирішено передати у власність орендовану площу ОСОБА_5 (а.с. 25).

Довідкою ПАТ «ЛАВР» № 20 від 06 серпня 2018 року підтверджено те, що Смілянське районне об`єднання «Сільгоспхімія» перейменовано у Районне державне підприємство по виконанню агрохімічних робіт «Райагрохім», яке згодом перейменовано на ВАТ Смілянський «Агрохім», а пізніше на ПАТ «ЛАВР» (а.с.26).

Відповідно до ст. 277 Цивільного кодексу Української РСР (1963 року), яка була чинною у 2000, 2003 роках, тобто на момент укладення Договорів між ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ВАТ Смілянський «АГРОХІМ» (ВАТ «ЛАВР»), - користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Договір найму жилого приміщення в будинках, що належать громадянам на праві особистої власності, укладається наймачем власником будинку. Договір найму жилого приміщення укладається, змінюється і розривається на умовах і в порядку, які визначаються законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Суд, вирішуючи даний спір, керується нормами ЦК УРСР 1963 року, оскільки відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у справі, що розглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Нормами ЦК УРСР 1963 року (який діяв на момент укладення спірних договорів оренди) поняття договору оренди з правом викупу не визначено.

Крім того слід зауважити, що Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про оренду державного та комунального майна" від 15 вересня 1995 року оренду державного майна з правом викупу було скасовано.

З оглянутих вище умов договорів оренди з правом викупу від 11 квітня 2000 року, 15 вересня 2003 року, 01 січня 2000 року, 20 квітня 2000 року, вбачається, що орендар передає у володіння квартиру, яка повинна бути передана орендарю протягом одного тижня та термін оренди встановлюється на 2 роки з моменту прийняття об`єкту, що орендується, за актом здачі приймання до 2002 року та 2005 року відповідно (а.с.14-21).

Окрім того, в п. 4.3 вказаних вище договорів зазначено, що об`єкт оренди переходить у власність орендаря у разі виплати всієї орендної плати.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що при

укладенні спірних договорів оренди з правом викупу від

№19-Д від 11 квітня 2000 року, б/н від 15 вересня 2003 року, № 47-Д від 01 січня 2000 року, № 46-Д від 20 квітня 2000 року сторони мали на увазі саме договір

купівлі-продажу з розстрочкою платежу. Тому, згідно ст. 58 ЦК УРСР вказаний договір оренди є удаваною угодою.

Ст. 58 ЦК УРСР України вказує на те, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її

укладення (ст. 59 ЦК УРСР).

Суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин слід застосовувати правила, що регулюють, ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі договір купівлі продажу з відстрочкою платежу.

З огляду на зазначені норми та враховуючи, що правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, у справі, що розглядається, мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинних на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР.

Відповідно до статті 4 ЦК Української РСР (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) цивільні права і обов`язки виникають з підстав, передбачених законодавством, в тому числі і з угод.

Згідно зі статтею 41 ЦК Української РСР угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків.

Відповідно до статті 153 ЦК Української РСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР, норми якого діяли на момент укладення спірних договорів, право продажу майна, крім випадків примусового продажу,

належить власникові. Якщо продавець майна не є його власником,

покупець набуває права власності лише в тих випадках, коли згідно

з статтею 145 цього Кодексу власник не вправі витребувати від

нього майно.

Оглянувши матеріали справи, дослідивши надані позивачем докази, суд зауважує на те, що право власності відповідача ПАТ «ЛАВР» на квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_3 не підтверджено жодним належним та допустимим доказом.

З наявних в матеріалах справи доказів, суд взагалі не має можливості встановити власника спірних квартир, які були об`єктом оренди договорів оренди з правом викупу та на які позивачі просять визнати за ними право власності.

Згідно положень статті 15 Закону України «Про власність», який діяв на момент укладення спірних договорів, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім`ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником цього майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом.

Відповідно до статті 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Статтею 47 ЦК УРСР передбачена обов`язковість нотаріального посвідчення угод лише у випадках передбачених законом.

При цьому частиною другої зазначеної статті встановлено, що , якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Як вбачається з досліджених вище договорів оренди з правом викупу, позивач ОСОБА_4 уклав договір з ВАТ Смілянський «Агрохім» 11 квітня 2000 року та з ВАТ «ЛАВР» - 15 вересня 2003 року (а.с.14-15,16-17), позивач ОСОБА_1 , уклав договір з ВАТ Смілянський «Агрохім» - 1 січня 2000 року та 20 квітня 2000 року (а.с.18-19, 20-21).

Вказані договори оренди з правом викупу укладені в письмовій формі, підписані орендодавцем; ВАТ «Смілянський Агрохім», ВАТ «ЛАВР» з орендарями ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і затверджені відбитком печатки Орендодавця (а.с.15,17,19,21).

Однак, вказані договори, не містять в собі посилання на їх реєстрацію у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, а чи його нотаріального посвідчення.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 в позовній заяві та в судовому засіданні просили суд визнати укладені між ними та відповідачем договори купівлі продажу дійсними, оскільки вони виконали умови договору повністю, сплатили вартість орендованого майна, однак відповідач в порушення умов договору відмовляється здійснити державну реєстрацію права власності позивачів на орендовані ними квартири.

П. 4.3 Договору оренди з правом викупу № 19-Д від 11 квітня 2000 року, договором оренди з правом викупу б/н від 15 вересня 2003 року, договором оренди з правом викупу № 47-Д від 1 січня 2000 року, договором оренди з правом викупу № 46-Д від 20 квітня 2000 року вказує на те, що «Об`єкт, що орендується, переходить у власність Орендаря, якщо він вніс Орендодавцю всю належну йому орендну плату від вартості цього об`єкту, а також вніс Орендодавцеві орендні платежі від залишкової вартості об`єкта, оренда якого згідно з договором припиняється до закінчення терміну».

Із змісту вказаних вище договорів оренди, вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 вз`яли в оренду з правом викупу квартири в будинку АДРЕСА_4 (а.с. 14-21).

Окрім того, позивачі, в позовній заяві вказують на те, що між ними та відповідачем дійсно були укладені договори купівлі продажу квартир, однак не дотримано форму договору та нотаріальне посвідчення такого договору.

Посилаючись на ст. 203, 208, 209, 210, 218, 220 та 334 ЦК України просить суд визнати такі договори дійсними та визнати за позивачами право власності на квартири. Оскільки вважають, що сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і з їх сторони відбулось повне виконання умов договору, однак в зв`язку з тим, що відповідач не виконав умов договорів, вони не мають можливості оформити своє право власності на орендовані ними квартири.

Суд, зазнчає, що чинний Цивільний кодекс України набрав чинності із 1 січня 2004 року.

Відповідно до п.9 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, - до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Як вбачається зі змісту вже досліджених вище договорів оренди з правом викупу, п. 4.1 Договорів вказано на те, що термін оренди встановлюється на 2 (два) роки з моменту прийняття об`єкта, що орендується, за актом здачі приймання до 2002 (2005) року відповідно (а.с.14, 16,18,20). Відповідно, можна зробити висновок, що договір № 19 Д від 11 квітня 2000 року, договір 47- Д від 1 січня 2000 року, договір 46- Д від 20 квітня 2000 року на момент набуття чинності ЦК України (01 січня 2004 року) закінчили свою дію, ще у 2002 році. Зважаючи на це, норми ЦК України 2004 року, не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Договір б/н від 15 вересня 2003 року, на момент набрання чинності ЦК України ще діяв до 2005 року, однак норми ЦК України 2004 року, застосовуються щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів. Вказаний договір оренди з правом викупу не був змінений та розірваний, таких вимог немає і наразі, а тому і до даного договору, не можуть бути засновані норми ЦК України 2004 року.

Суд, вважає твердження позивачів та їх представника, адвоката Примак В.А., про те, що до спірних правовідносин та договорів оренди з правом викупу слід застосовувати саме вказані ними в позовній заяві норми ЦК України помилковим та таким, що не відповідає дійсним на момент укладення спірних договорів норм Законодавства Української РСР.

Основним обґрунтуванням позивачів, як підставу для звернення з даним позовом до суду, позивачі зазначили те, що вони виконали всі належні умови за договорами оренди, однак відповідач відмовляється від нотаріального оформлення їх прав на належні їм квартири в будинку АДРЕСА_4 , а тому вони позбавлені можливості отримати свідоцтва про право власності на житло, через що змушені звернутись до суду із вказаним позовом.

Суд, звертає увагу і на те, що відповідно до договорів оренди з правом викупу (договорів купівлі продажу), які позивачі просять суд визнати дійсними, передача об`єкта оренди здійснюється за актом здачі приймання (а.с.14,16,18,20). Однак, в матеріалах справи відсутні такі акти здачі приймання взагалі.

Ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР вказує на те, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Як вбачається з досліджених вище виписок з протоколу № 7 від 01 листопада 2002 року, № 12 від 12 грудня 2003 року, № 7 від 01 листопада 2012 року, № 1 від 20 січня 2004 року відповідач ВАТ «ЛАВР» вирішило передати у власність позивачів орендовані ними згідно договорів приміщення по АДРЕСА_4 (а.с.22,23,24,25).

У вказаних вище протоколах зазначено і те, що оформлення технічної документації на передачу приміщення у власність провести за рахунок ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

Така ж позиція відповідача ПАТ «ЛАВР» викладена і у наданому до суду відзиві на позовну заяву. Окрім того, у відзиві зазначено, що товариство визнає дійсність договорів оренди з правом викупу (договорів купівлі продажу), укладений між ними та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та визнається право власності на відповідні належні їм квартири і будинку в цілому з надвірними спорудами (а.с.57).

З оглянутих судом доказів, судом не вбачається ухилення відповідача від виконання умов договорів та уникнення реєстрації права власності за позивачами на орендовані ними квартири.

Посилання позивачів та їх представника на те, що ПАТ «ЛАВР» не бажає та відмовляється оформити правочин в нотаріальному порядку, що унеможливлює для позивачів реалізацію прав власників, не підтверджується жодним доказом у справі та навпаки спростовується наданими відповідачем виписками з протоколу та відзивом на позовну заяву.

Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку про те, що позивачами належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення правочину та про втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним на ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, суду надано не було.

Як вбачається з ч. 3 ст. 12, ст. 76, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Ч.1 ст.4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.13, 41, 47 Конституції України кожному гарантується реалізація права власності і його захист та непорушність. Кожен має право на житло.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Ч. 1 ст. 12 ЦПК України зазначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства в площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31 січня 2019 року в справі №127/13957/16-ц.

Всупереч вказаним вимогам позивачем не надано суду належних і допустимих доказів того, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення правочину та про втрату можливості з будь-яких причин його посвідчити, а тому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 необхідно відмовити.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд також враховує, що позивачами не надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ПАТ «ЛАВР» (раніше ВАТ Смілянський «Агрохім») належать спірні квартири, як на момент укладення спірних договорів так і на час розгляду справи в суді.

У зв`язку з чим суд позбавлений можливості перевірити чи не будуть порушені рішенням суду права третіх осіб.

Окрім всього вище вказаного, суд зазначає і те, що договору укладеного між ВАТ «ЛАВР» та ОСОБА_6 20 січня 2004 року, який позивач ОСОБА_2 просить визнати дійсним, матеріали справи не містять, відповідно дослідити його умови та відповідно порушення прав позивача, суд позбавлений можливості.

Окрім того, у наданій відповідачем виписці із протоколу зазначено про те, що в зв`язку із закінченням виплат згідно договору б/н від 04 липня 2003 року ОСОБА_5 передається у власність орендована нею площа (а.с.25).

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки позов до задоволення не підлягає, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивачів.

На підставі викладеного, керуючись ст. 258, 259, 263-265, 280-285 ЦПК України, суд,-

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_2 до Публічного Акціонерного Товариства «ЛАВР» про визнання договору купівлі продажу дійсним, визнання права власності на будинок,- відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду через Смілянський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складання повного рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий: В. О. Прилуцький