Номер провадження: 22-ц/813/5538/20
Номер справи місцевого суду: 506/450/19
Головуючий у першій інстанції Чеботаренко О. Л.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.11.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Колосович Віталія Вікторовича на рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Флора», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсними договорів оренди землі та визнання незаконними рішень про реєстрацію договорів оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

02 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ТОВ «Флора», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсними договорів оренди землі та визнання незаконними рішень про реєстрацію договорів оренди землі, мотивуючи це тим, що на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД №061510 вона є власницею земельної ділянки площею 4,10 га, що розташована на території Красноокнянської селищної ради Красноокнянського району Одеської області. Крім того, після смерті своїх батьків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 позивач успадкувала на підставі державних актів на земельні ділянки серії ОД № 061508 та №061509 земельні ділянки площею 4,15 та 4,10 га відповідно, що розташовані на території Красноокнянської селищної ради Красноокнянського району Одеської області. До отримання державних актів у позивача та її батьків були сертифікати на право на земельну частку/пай/, на підставі яких позивач та її батьки у 2000 році уклали з відповідачем ТОВ «Флора» договори оренди земельних часток строком на 15 років.

Після виготовлення державних актів зазначені земельні ділянки в оренду відповідачу не передавалися, хоча за усною домовленістю між нею і її батьками та відповідачем останній користувався земельними ділянками, а умови щодо відшкодування за тимчасове використання землі щоразу встановлювалися інші. У 2015 році позивач повідомила відповідача ТОВ «Флора» про намір самостійно обробляти земельні ділянки, однак їй було повідомлено про існування договорів оренди землі від 2006 року, які були зареєстровані у 2007 році. Так як позивач була впевнена в тому, що жодних договорів ні вона, ні її батьки не підписували, вона приступила до самостійного оброблення зазначених земельних ділянок. Лише коли у 2019 році ТОВ «Флора» звернулося з позовом до неї, вона отримала копії договорів. Крім того, вона самостійно витребувала у ГУ ДГК копії договорів та пересвідчилася, що такі договори дійсно існують.

Позивач вважає спірні договори недійсними, так як ні вона, ні її батьки вказані договори не підписували, тобто відсутнє підтвердження їх волевиявлення на укладення зазначених договорів, крім того, на її думку, спірні договори є недійсними у зв`язку з недодержанням в момент їх вчинення вимог діючого на той час законодавства у зв`язку з тим, що у договорах не зазначено ряд істотних умов, а саме: не зазначено нормативну грошову оцінку земельних ділянок, не зазначено строк до завершення договору оренди, в який орендар повинен письмово повідомити про намір продовжити договір оренди, не зазначено щодо застосування індексу інфляції, не зазначено умови збереження стану об`єкта оренди, не зазначено права орендаря та орендодавця, не встановлено, хто несе ризик випадкового знищення або пошкодження об`єкту оренди, не зазначено щодо досягнення згоди про страхування об`єкту оренди, не зазначено умови розірвання договору в односторонньому порядку. Крім того, форма договору не відповідає вимогам закону, а сам договір скріплений печаткою для трудових книжок, ділових паперів та довідок. Саме ці підстави, на її думку, свідчать про недійсність вказаних договорів.

Враховуючи, що у договорах оренди відсутні декілька істотних умов, визначених ст.14 ЗУ «Про оренду землі», орган, що проводив державну реєстрацію, відповідно до ч.9 цієї ж статті, мав би відмовити у державній реєстрації вказаних договорів.

Рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Флора», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсними договорів оренди землі та визнання незаконними рішень про реєстрацію договорів оренди землі - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Колосович Віталій Вікторович подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року скасувати та позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи на 24.11.2020 року на 14-30 г. позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з явилася, про причини не явки суду не повідомила, участь у судовому засіданні як свою особисто, так і свого представника адвоката Колосовича В.В. не забезпечила, з клопотанням про проведення судового засідання і розгляд справи в режимі відеоконференції до апеляційного суду позивач та її представник не звертались.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи на 24.11.2020 року на 14-30 г. представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в судове засідання не з`явився, про причини не явки суду не повідомив. З клопотанням про проведення судового засідання і розгляд справи в режимі відеоконференції до апеляційного суду не звертався.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належеним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи - на 24.11.2020 року на 14-30 г. представник ТОВ «Флора» адвокат Басюк О.М. в судове засідання не з`явилася, надавши клопотання про проведення судового засідання і розгляд справи за її відсутністю.

Враховуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції усім зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_1 у позові до Товариства з обмеженою відповідальністю «Флора», Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсними договорів оренди землі та визнання незаконними рішень про реєстрацію договорів оренди землі, суд першої інстанції виходив з недоведеності обставин, на які посилалась позивач в обґрунтування заявлених вимог про визнання недійсними договорів оренди землі через відсутність істотних умов, які передбачені законодавством, а також, що договори оренди, які укладені з її батьками, як орендодавцями ними не підписувалися. Вимоги про скасування реєстрації договорів оренди є похідними від вимог про визнання договорів недійсними через відсутність істотних умов. Залишення без задоволення вимог про визнання недійсними договорів оренди землі унеможливлює задоволення вимог про визнання незаконними рішень про державну реєстрацію цих договорів.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам, засновані на законодавстві та є вірними.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що:

- 01 січня 2006 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Флора» був укладений договір оренди землі №102, згідно з яким орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку загальною площею 4,10 га, що належить орендодавцю на підставі державного акту серії ОД №061510. Договір укладено на 15 років. Договір зареєстровано 27 серпня 2007 року Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру ДЗК /а.с.26-27/;

-01 січня 2006 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Флора» був укладений договір оренди землі №138, згідно з яким орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку загальною площею 4,10 га, що належить орендодавцю на підставі державного акту серії ОД №061509;

- договір укладено на 15 років. Договір зареєстровано 20 листопада 2007 року Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру ДЗК /а.с.17-18/;

-01 січня 2006 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Флора» був укладений договір оренди землі №140, згідно з яким орендодавець передав орендарю в оренду земельну ділянку загальною площею 4,15 га, що належить орендодавцю на підставі державного акту серії ОД №061508. Договір укладено на 15 років. Договір зареєстровано 20 листопада 2007 року Красноокнянським відділом Одеської регіональної філії центру ДЗК. /а.с.23-24/;

- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками позивача, яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_4 /а.с.7, 8, 35/;

- ОСОБА_3 та ОСОБА_2 померли відповідно 11.04.2008 року та 23.06.2008 року і позивач в порядку спадкування після смерті батьків 31 березня 2014 року отримала свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВТТ № 758832 та ВТТ № 758833 на земельну ділянку площею 4,15 га, яка належала ОСОБА_2 на підставі державного акту серії ОД №061508 та на земельну ділянку площею 4,10 га, яка належала ОСОБА_2 після смерті його дружини ОСОБА_3 на підставі державного акту серії ОД №061509 /а.с.11,12/.

Судова колегія виходить з такого.

За умовами оспорюваних договорів оренди землі орендодавці ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_1 передали орендарю належні їм на праві власності земельні ділянки загальними площами 4,15 га., 4,10 га. та 05,10 га. відповідно, а останній зобов`язався прийняти їх в строкове платне користування протягом 15 років зі щорічною сплатою орендної плати в обумовленому сторонами розмірі та виді. У пунктах 1, 2, кожного із оспорюваних договорів оренди зазначено місце розташування кожної земельної ділянки, яка передається в оренду та її площа.

Відповідно до пунктів 9, 11, договору оренди землі орендна плата встановлена в розмірі 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 584,86 грн. Орендна плата вноситься в натуральній формі до 01 січня наступного року.

У пункті 38 договору передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадку знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Договір підписано сторонами із зазначенням реквізитів сторін.

Сторонами також був підписаний акт прийому-передачі зазначеної земельної ділянки.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно зі статтями 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що спірні договори не містять усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, зокрема щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, визначення строку до завершення договору оренди, в який орендар повинен письмово повідомити про намір продовжити договір оренди, застосування індексу інфляції, не зазначення умови збереження стану об`єкта оренди, не зазначення прав орендаря та орендодавця, не встановлення, хто несе ризик випадкового знищення або пошкодження об`єкту оренди, не зазначення щодо досягнення згоди про страхування об`єкту оренди, не зазначення умови розірвання договору в односторонньому порядку. Крім того, позивач послався на те,що форма договору не відповідає вимогам закону, а сам договір скріплений печаткою для трудових книжок, ділових паперів та довідок.

Відповідно до частини другої статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення спірного договору) відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, і 1, 17,19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору оренди недійсним відповідно до закону.

Верховний Суд України неодноразово висловлював підхід, згідно якого відсутність однієї із істотних умов у договорі оренди землі, передбачених частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору), може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у разі встановлення факту порушення, невизнання або оспорення прав, свобод чи інтересів особи, яка звертається із позовом.

Зокрема:

-у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-88цс14 вказано, що: «відповідно до вимог статті 3 ЦПК України й статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту порушене право, а тому при розгляді справи про визнання недійсним договору оренди землі, з підстав відсутності у договорі передбаченої статтею 15 Закону України «Про оренду землі» такої істотної умови, як умова передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, суду слід з`ясувати чи дійсно порушено права орендодавця відсутністю такої умови, її істотність та в чому полягає порушення законних прав позивача»;

-у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-94цс14 зроблено висновок, що: «відсутність у договорі оренди землі, укладеному 05 грудня 2008 року, істотної умови передачі в заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки, не може бути підставою для визнання спірного договору недійсним. Крім того, судом залишено поза увагою вимоги статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України про те, що в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, і не встановлено, чи дійсно були порушені права позивача при укладенні договору у зв`язку з відсутністю в ньому зазначеної умови»;

- у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

Отже, якщо відсутність у договорі однієї чи більше з істотних умов не унеможливила виконання договору, зокрема в частині проведення розрахунків, і сторони протягом певного часу виконували договір погодженим способом, то незгода позивача з умовою виконання договору не може бути підставою для визнання їх прав порушеними в момент укладення договору та визнання його недійсним з цих підстав.

Таким чином, суд зробив правильний висновок про відмову у задоволенні позову про визнання договорів оренди землі недійсними через відсутність у договорі однієї чи більше з істотних умов.

Крім того, є правильним висновок суду про недоведеність позивачем належними і достатніми доказами обставини, якими вона обґрунтовувала вимоги про недійсність договорів оренди землі через відсутність в орендодавців вільного волевиявлення, що підписи в договорах оренди не належать орендодавцям і підписані іншими особами, які не мали на це відповідних повноважень від орендодавців.

Набувши обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про визнання договорів оренди землі недійсними, суд першої інстанції також вірно зазначив про те, що вимоги про визнання рішення про державну реєстрацію договорів оренди землі незаконними є похідними від задоволення вимог про недійсність договорів оренди землі.

Доводи апеляційної скарги висновок районного суду не спростовують і зведені лише до незгоди з висновком райсуду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 р., пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія А № 303-А; від 9 грудня 1994 р.; пункт 29).

У справі «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58) зазначено, що національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін. Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Отже, у рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Колосович Віталія Вікторовича - залишити без задоволення.

Рішення Красноокнянського районного суду Одеської області від 19 грудня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено: 24.12. 2020 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

О.В. Князюк