ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8667/20 Справа № 183/458/20 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення індексації

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив:

- зобов`язати відповідача виплатити йому заробітну плату за період з 18.10.2018 року по 01.06.2019 року у розмірі 30058, 50 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2031,69 грн.,

- середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 25038 грн.,

- компенсацію за втрату частини доходу, в зв`язку з невиплатою заробітної плати у розмірі 780,74 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 18.10.2018 року між ним та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 був укладений трудовий договір, відповідно до умов якого позивач виконував роботу менеджера у роздрібній торгівлі продовольчими товарами, згідно посадової інструкції у кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 » до часу звільнення за власним бажанням 01.06.2019 року. Між тим, протягом всього часу виконуваної роботи, всупереч вимогам ст. 43 Конституції України, ст. 115 КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» заробітна плата йому не виплачувалася. Договором встановлений розмір заробітної плати у сумі 3750 грн., за підрахунками позивача за весь період його роботи відповідач повинна йому сплатити заробітну плату у розмірі 30058,5 грн.

Крім того, посилаючись на вимоги ст. 116 КЗпП України та п.23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», з підстав визначених ст. 238 КЗпП України, просить виплатити компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2031,39 грн.

Оскільки при звільненні, з ним не було проведено розрахунок по заробітній платі, позивач просить стягнути компенсацію за час затримки по виплаті заробітної плати у розмірі 780,74 грн.

При цьому позивач при подачі позову наполягав на тому, що на жоден з карткових рахунків, які він має у банківській установі, не надходили грошові кошти, пов`язані з виплатою заробітної плати ФОП ОСОБА_2 , а зв`язку з припиненням підприємницької діяльності, відповідно до вимог ст.ст. 51,52 ЦК України фізична особа ОСОБА_2 повинна відповідати за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю (а.с. 1-10).

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості по заробітній платі при звільненні, стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористану відпустку, стягнення індексації відмовлено (а.с. 142-146).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що висновки суду 1 інстанції не відповідають обставинам справи, а тому просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити (а.с. 149-155).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 18 жовтня 2018 року між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю (а.с. 12).

Згідно до вказаного договору працівник зобов`язувався виконувати обов`язки менеджера (управителя) в роздрібній торгівлі продовольчими товарами згідно посадової інструкції, а ФОП ОСОБА_2 зобов`язувався виплачувати заробітну плату у розмірі 3750 грн. (п.п.2,3 трудового договору). Умовами трудового договору також передбачено, що заробітна плата працівника підлягає оподаткуванню в порядку, визначеному законодавством про прибутковий податок з громадян, а також передбачено що працівник підлягає загальнообов`язковому державному страхуванню і сплата страхових внесків провадиться у розмірах і порядку, визначених законодавством (п. 11 трудового договору).

Наказом (розпорядженням) №18 від 01.06.2019 року про припинення трудового договору (контракту) виданого ФОП ОСОБА_3 , ОСОБА_1 звільнений з 01.06.2019 року з посади менеджера (управителя) роздрібної торгівлі за власним бажанням. З вказаним наказом (розпорядженням) ОСОБА_1 був ознайомлений 31.05.2019 року про що мається запис на вказаному наказі (розпорядженні) (а.с. 13). Подана позивачем копія трудової книжки також містить запис про розірвання трудового договору (а.с. 14-15).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки фізичною особою-підприємцем повністю виплачена заробітна плата за період з 18.10.2018 року по 01.06.2019 року, тобто проведено повний розрахунок між сторонами.

Із вказаними висновками суду 1 інстанції погоджується й колегія суддів, оскільки він узгоджується з матеріалами справи і відповідає вимогам закону.

Так, згідно ч. 1 ст. 94 Кодексу законів про працю України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 Кодексу законів про працю України, форми системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Матеріали справи місять копії книги про нарахування заробітної плати ФОП ОСОБА_5 , як фізичною особою-підприємцем за період роботи позивача з жовтня 2018 року по 01.06.2019 року (а.с. 52-68), а також табелі обліку відпрацьованого часу (а.с. 70-77).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачем надана довідка про доходи позивача в період його перебування у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем (а.с. 69), податкові розрахунки сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованим особам (а.с. 80-85, 93-98), які підтверджують виплату заробітної плати найманим працівникам.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

З матеріалів справи також вбачається, що при звільненні ОСОБА_1 фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 в день звільнення було проведено повний розрахунок з найманим працівником і при звільненні останньому було виплачено всі суми, що йому належали до виплати. Вказане підтверджується наказом (розпорядженням), на якому ОСОБА_1 31.05.2019 року власноручно поставив свій підпис.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права, правові підстави для його скасування відсутні.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем не надано жодного доказу того, що позивач отримував заробітну плату - є безпідставними та спростовуються зібраними у матеріалах справи доказами, а саме довідкою про доходи позивача, відомостями про нарахування заробітної плати, податковими розрахунками сум доходу (а.с. 82).

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та фактично зводяться до незгоди з рішенням суду та особистого тлумачення норм права й обставин справи. Судом першої інстанції у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, справа розглянута у рамках заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено, а тому його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: