печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Ситику Р.В.,

за участю:

представника позивача: не з`явився,

відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 (далі - відповідач, ОСОБА_2 ), в якому просить визнати об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача квартиру АДРЕСА_1 , яке розташоване в секції «А» підземної автостоянки по АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку за адресою: с. Підгірці, Обухівського району, Київської області, яка зареєстрована 18.04.2007 р. у Обухівському районному відділі земельних ресурсів, кадастровий номер земельної ділянки :04:003:0054, будинок АДРЕСА_3 , і за відсутності грошової компенсації ОСОБА_1 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яке розташоване в секції «А» підземної автостоянки по АДРЕСА_4 ; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 1997 року позивач та відповідач почали проживати однією сім`єю, вели спільний побут, бюджет, а також мали взаємні права та обов`язки. Під час проживання однією сім`єю, позивачем та відповідачем було прийняте спільне рішення про участь у будівництві, внаслідок чого була укладена Генеральна угода про дольову участь у будівництві № 136-Ф-2СТВ від 20.11.2001 р. та Генеральна угода про дольову участь у будівництві підземної автостоянки № 27-СТ-А від 20.11.2001 р. між Повним товариством «Позняки-Жил-Буд» та позивачем, розрахунки за угодами здійснювались із спільного бюджету. В результаті виконання зобов`язань за вищезазначеними Генеральними угодами, 19.05.2003 року було видане свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_5 , серії НОМЕР_5 та 06.10.2009 року видано свідоцтво про право власності на машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване в секції «А» підземної автостоянки по АДРЕСА_4 , серії НОМЕР_6, які були оформлені на позивача. Так, з урахуванням того, що майно набуте під час спільного проживання сторін, що не перебували у зареєстрованому шлюбі, придбане внаслідок спільної їх праці, згадані вище квартира та машиномісце є спільною сумісною власністю. Окрім того, у зареєстрованому шлюбі сторонами було придбано земельну ділянку за адресою: село Підгірці, Обухівського району, Київської області, яка зареєстрована 18.04.2007 р. у Обухівському районному відділі земельних ресурсів, кадастровий номер :04:003:0054, та фактично розташована у АДРЕСА_3 , а також незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , який розташований на зазначеній вище земельній ділянці. Після завершення будівництва вказаного об`єкта між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено Договір дарування добудованого об`єкта незавершеного будівництва. Позивач вважає, що будинок є об`єктом права спільної сумісної власності, оскільки вартість цього майна, як особистої приватної власності відповідача, набутої нею на підставі договору дарування, істотно збільшилась за час шлюбу з позивачем внаслідок спільних трудових та грошових затрат.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.08.2018 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна, підготовче засідання призначено на 20.11.2018 року.

17.10.2018 року на адресу суду від представника відповідача ОСОБА_4 надійшов відзив на позовну заяву в якому остання зазначила, що відповідач визнає позовні вимоги та наслідки, пов`язані з визнанням позову, відповідачу відомі та зрозумілі, просила позов задовольнити, проте, у зв`язку із визнанням позову, стягнути з відповідача на користь позивача 50% вартості судового збору.

20.11.2018 року на адресу суду надійшли письмові клопотання представника позивача та представника відповідача про розгляд справи за відсутності позивача, відповідача та їх представників.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.11.2018 року, у зв`язку із неявкою сторін, відповідно до п. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України та ст.. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 15.05.2019 року.

15.05.2019 року справу було знято зі складу, у зв`язку із розглядом головуючою суддею як слідчою суддею клопотань органу досудового розслідування, та підготовче засідання призначено на 19.11.2019 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2019 року відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, суд відмовив у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки визнання відповідачем позову суперечить закону.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19.11.2019 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна та праву призначено до судового розгляду по суті на 05.02.2020 року.

27.01.2020 року на адресу суду від позивача надійшло письмове клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та його представника.

В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про дату, час і місце цього засідання належним чином повідомлені.

В судове засідання відповідач та представник відповідача не з`явились, про дату, час і місце цього засідання належним чином повідомлені.

Оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд ухвалив розглядати справу за відсутності позивача, відповідача та їх представників.

Дослідивши письмові докази у справі у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що 20.11.2001 року між ОСОБА_1 (Учасник) та Повним товариством «Позняки-Жил-Буд» (Основний Замовник) укладено Генеральну угоду про дольову участь у будівництві № 136-Ф-2СТВ, відповідно до умов якої, Учасник надає Основному Замовнику грошові кошти з метою участі в будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_6 (а. с. 23-26).

Також 20.11.2001 року між ОСОБА_1 (Учасник) та Повним товариством «Позняки-Жил-Буд» (Основний Замовник) було укладено Генеральну угоду про дольову участь в будівництві підземної автостоянки № 27-СТ-А, відповідно до умов якої, Учасник надає Основному Замовнику грошові кошти з метою участі в будівництві підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_6 (а. с. 30-32).

19.03.2002 року між ОСОБА_1 (Учасник) та Повним товариством «Позняки-Жил-Буд» (Основний Замовник) було укладено Додаток № 136-Ф-2СТВ-1 до Генеральної угоди про дольову участь у будівництві № 136-Ф-2СТВ від 20.11.2001 року, згідно умов якого предметом угоди є участь в будівництві житлового будинку за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 27).

Також 19.03.2002 року між ОСОБА_1 (Учасник) та Повним товариством «Позняки-Жил-Буд» (Основний Замовник) було укладено Додаток № 27-СТ-А-1 до Генеральної угоди про дольову участь у будівництві підземної автостоянки № 27-СТ-А від 20.11.2001 року, згідно умов якого предметом угоди є участь в будівництві підземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 33).

19.05.2003 року позивачу видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_5 , серії НОМЕР_7 (а. с. 37).

20.12.2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружились, про що в книзі реєстрації актів про одруження 20.12.2003 року зроблено запис за № 2812, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 (а. с. 39).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син - ОСОБА_5 , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження з13.07.2004 року зроблено запис за № 898, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а. с. 53).

05.03.2008 року рішенням Обухівського районного суду Київської області у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною та визнання права власності на майно позов задоволено повністю: визнано дійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, що розташована в селі Підгірці, Обухівського району, Київської області, кадастровий номер :04:003:0054 та укладений 29.12.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , від імені якого за дорученням від 13.12.2007 року діяла ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнієць Л.І.; визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку ї господарських споруд, що розташована в селі Підгірці, Обухівського району, Київської області, та належала на праві власності ОСОБА_3 , згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 096641, зареєстрований 18.04.2007 року у Обухівському районному відділі земельних ресурсів, кадастровий номер земельної ділянки :04:003:0054; визнано дійсним договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , укладений 29.12.2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від імені якого за дорученням від 13.12.2007 року діяла ОСОБА_6 , посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корнієць Л.І.; визнано за ОСОБА_2 право власності на незавершений будівництвом житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :04:003:0054 (а. с. 42-46).

31.03.2008 року на підставі рішення суду від 05.03.2008 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на об`єкт незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_3 , та земельну ділянку кадастровий номер :04:003:0054 (а. с. 47).

13.05.2009 року між ОСОБА_2 (Обдаровувана) та ОСОБА_3 (Дарувальник) укладено договір дарування будинку, згідно умов якого Дарувальник подарував, а Обдаровувана прийняла в дар будинок АДРЕСА_3 , який розташований на земельній ділянці площею 0,15 га (а. с. 50-51).

06.10.2009 року позивачу видано свідоцтво серії НОМЕР_6 про право власності на машиномісце № НОМЕР_1 , яке розташоване в секції «А» підземної автостоянки по АДРЕСА_4 (а. с. 38).

30.11.2017 року Печерським районним судом м. Києва ухвалено рішення про розірвання шлюбу за спільною заявою подружжя, яке має неповнолітню дитину, та розірвано шлюб, укладений 20.12.2003 року та зареєстрований у міському Відділі реєстрації актів громадянського стану № 1 Харківського обласного управління юстиції, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а. с. 40-41).

Так, до правовідносин, що виникли до 01.01.2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України).

Нормами чинного на той час КпШС України не передбачалося виникнення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 стаття 17, стаття 18, пункт 2 стаття 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим.

Вказаний висновок узгоджується з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Так, квартира АДРЕСА_5 була придбана позивачем 19.03.2003 року тобто до реєстрації шлюбу з відповідачем. Більш того, згідно п. 3.7 Генеральної угоди про дольову участь у будівництві № 136-Ф-2СТВ від 20.11.2001 року та Додатків до Генеральної угоди про дольову участь у будівництві № 136-Ф-2СТВ від 20.11.2001 року, які були укладені в подальшому, внесення грошових коштів передбачалось поетапно з 2001 року по 2002 рік. Відповідно до акту звірки розрахунків до Генеральної угоди про дольову участь у будівництві від 20.11.2001 року № 136-Ф-2СТВ, станом на 17.03.2003 року ОСОБА_1 сплачено 100% вартості квартири АДРЕСА_5 .

Щодо машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване в секції «А» підземної автостоянки по АДРЕСА_4 , то, згідно Аку № 27-23ЛУ-А від 19.08.2009 року, вартість, яку сплатив ОСОБА_1 , відповідно з Генеральною угодою про дольову участь у будівництві підземної автостоянки № 27-СТ-А від 20.11.2001 року, складає 65 000,00 грн., в тому числі ПДВ, що відповідає 100 % вартості місця № 30 в секції «А» в підземній автостоянці.

Отже, позивачем сплачено вартість машиномісця АДРЕСА_7 , яке розташоване в секції «А» підземної автостоянки по АДРЕСА_4 , ще у листопаді 2001 року.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене майно було придбано внаслідок спільної праці позивача та відповідача, як-то довідки про доходи, платіжні доручення, квитанції, боргові розписки тощо, суду не надано.

Виходячи з викладеного не можливо встановити факт придбання сторонами квартири АДРЕСА_5 та машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване в секції «А» підземної автостоянки по АДРЕСА_4 внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету.

Як визначено у ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 63 Сімейного кодексу України (далі - СК України), дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як визначено у ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до положень п.п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, в тому числі, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз`яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 08.11.2017 року у справі № 6-1447цс17, визначено, що аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Так, відповідно до Договору дарування будинку від 13.05.2009 року, предметом договору є дар - житловий будинок, загальною площею 422,3 кв.м., АДРЕСА_3 , вартість якого складає 875 490,00 грн. А згідно Звіту № 131/03-18 про оцінку майна від 02.03.2018 року, ринкова вартість об`єкта оцінки - житлового будинку з земельною ділянкою, загальною площею 422,3 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , становить 8 114 587,40 грн.

Разом з тим, належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що зазначене майно було придбано внаслідок спільної праці позивача та відповідача, як-то довідки про доходи, платіжні доручення, квитанції, боргові розписки тощо, суду не надано.

Аналізуючи вищенаведені положення закону та обставини справи, суд дійшов висновку, що неможливо встановити, що цінність будинку за адресою: АДРЕСА_3 , істотно збільшилася саме внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Отже, за таких обставин неможливо визнати даний будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Отже, позовні вимоги щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача квартири АДРЕСА_5 , машиномісця № НОМЕР_1 , яке розташоване в секції "А" підземної автостоянки по АДРЕСА_4 , будинку № НОМЕР_4 за адресою: АДРЕСА_3 , суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач у відзиві, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, визнає позов. Крім того, суд звертає увагу, що з позовом звернувся ОСОБА_1 , а до позовної заяви додано Звіт, зроблений на замовлення відповідача - ОСОБА_2 .

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Оскільки суд вважає, що визнання даного позову відповідачем суперечить закону та може призвести до порушення прав, свобод чи інтересів малолітньої дитини, суд відмовляє у прийнятті такого визнання позову.

При цьому, суд зазначає, що у разі, якщо відповідач повністю не заперечує щодо визнання зазначеного у позовній заяві майна об`єктом спільної сумісної власності та подальшого його поділу, то відсутній взагалі предмет спору, а сторони не позбавлені права укласти цивільно-правову угоду з цього приводу.

Зважаючи на те, що суд дійшов висновку, що квартира АДРЕСА_8 АДРЕСА_3 не є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача, то правові підстави для поділу зазначеного майна відсутні.

За таких обставин, позов задоволенню не підлягає.

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки суд відмовляє в позові, то всі судові витрати покладаються на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст.. 17 Закону України «Про власність», ст.ст. 57, 62, 63, 68 Сімейного кодексу України, ст. 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, ст.ст. 328, 368 Цивільного кодексу України, ст.ст. 12, 13, 76, 77, 78, 81, 133, 142, 200, 263-265, 267, 273, 280-282, 354, 355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду, матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 10.03.2020 року.

Суддя І.В. Григоренко