Справа № 347/2149/19
Провадження № 2/347/83/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Косів

Косівський районний суд, Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді: Крилюк М.І.,

секретаря: Лазорик Л.В.,

адвокатів: Андрусяк Г.В., Козар Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Косів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, вислення та відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком, вислення та відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач та їх представник позов підтримали та пояснили, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_1 . У даному будинку проживає їх колишня невістка ОСОБА_3 . Шлюб між ОСОБА_3 та їхнім сином ОСОБА_4 розірваний. Після розірвання шлюбу син звільнив житловий будинок в АДРЕСА_1 та перейшов проживати в інше житлове приміщення. Однак, відповідачка залишилася проживати в цьому будинку та добровільно звільнити його не бажає. Проживаючи в будинку ОСОБА_3 нищить майно, яке належить позивачу та чинить перешкоди у користуванні належним йому майном.

А тому, просять зобов`язати відповідачку не чинити їм перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 , звільнити дане житлове приміщення повернувши ключі від вхідних дверей будинку та забравши свої особисті речі з нього. Також виселити відповідачку та стягнути на їх користь матеріальну шкоду в сумі 13280,95грн., яка полягає в оплаті ними боргу за електроенергію, вартість врізного замка та розсувних дверей, дров, скла, оплати за відключення від електроенергії та моральну шкоду в сумі 10тис.грн., яка полягає у перенесенні ними моральних та душевних страждань, які призвели до звернення за медичною допомогою. Просять позов задоволити.

Позивачка ОСОБА_2 подала до суду заяву в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Відповідач та її представник позов не визнали та пояснили, що ОСОБА_3 проживає у АДРЕСА_1 з двома неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Власником будинку є ОСОБА_1 , який фактично у ньому не проживає. Тобто, позивачі ніколи не проживали та не проживають у будинку по АДРЕСА_1 , ніякої участі у благоустрої та утриманні житлового будинку не брали, а постійно проживали в с.Уторопи, Косівського району. В цьому будинку відповідачка проживає понад 10 років, здійснює оплату комунальних послуг, належним чином утримує житло та прибудинкову територію, організувала та здійснила будівельно-ремонтні роботи в даному господарстві. Також за час її проживання вона побудувала гараж до будинку та витратила значну суму коштів. Жодних перешкод у здійсненні користування житловим будинком вона позивачу не чинить, в той час коли позивачі такі перешкоди їй та дітям чинять. А тому, вважають позов безпідставним та просять в ньому відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, свідка, вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав.

Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений в його здійсненні.

Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.322 ЦК України).

Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_1 являється власником житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1 , що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.12.2003р.

Згідно довідки виданої виконкомом Яблунівської селищної ради ОТГ с.Люча Косівського району, Івано-Франківської області від 13.05.2019р. №329 видно, що до вище вказаного житлового будинку зареєстрований позивач ОСОБА_1 та його син ОСОБА_4 .

Відповідно до довідки виданої виконкомом Яблунівської селищної ради ОТГ с.Люча Косівського району, Івано-Франківської області від 14.11.2019р. №441/02.2-17 вбачається, що ОСОБА_3 колишня невістка позивачів, проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Судом встановлено, що між сторонами з приводу користування житловим будинком, що розташований в АДРЕСА_1 , де на даний час проживає відповідачка разом із своїми неповнолітніми дітьми, існує спір з приводу чого як ОСОБА_1 , так і ОСОБА_3 неодноразово зверталися до Яблунівської селищної ради та Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області. У матеріалах справи наявні відповіді вказаних організацій, де сторонам роз`яснювалося про порядок вирішення даного спору.

До матеріалів справи також долучена довідка Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області від 15.04.2019р., згідно якої видно, що позивач ОСОБА_1 не зміг зайти в свій будинок, оскільки не мав ключів від вхідних дверей.

Статтею 8 Конвенції прозахист правлюдини іосновоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Тобто, враховуючи наведені обставини, зокрема те, що законним власником житлового будинку в АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_1 , а з приводу виникнувшого конфлікту між сторонами, відповідачка в якійсь мірі чинить перешкоди позивачу в користуванні його майном, а тому слід зобов`язати ОСОБА_6 не чинити йому перешкод в користуванні даним житловим будинком, оскільки згідно норм цивільного законодавства право власності є непорушним.

Що стосується звільнення даного житлового приміщення та виселення, то дана позовна вимога не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч.1ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Частиною 4 ст.156 ЖК України передбачено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

До матеріалів справи долучено рішення Косівського районного суду від 14.02.2019р., згідно якого видно, що шлюб між сином позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано. Неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на проживання при матері ОСОБА_3 .

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 11.04.2019р. №69 вбачається, що ОСОБА_3 з березня 2009року проживає разом із своїми неповнолітніми дітьми ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в житловому будинку, що розташований в АДРЕСА_1 . Даний факт підтверджується довідкою виданою виконкомом Яблунівської селищної ради від 17.04.2019р. №292.

Тобто, неповнолітні діти та колишня дружина сина позивача вже понад 10 років проживають у вказаному житлі на умовах члена сім"ї його сина та жодних претензій щодо їх проживання протягом цього часу позивачем не пред"являлось.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (пункт 1 статті 18 Конвенції про права дитини).

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.

Дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом, в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини (принцип 2 цієї Декларації).

Згідно з частиною першою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно характеристики Яблунівської селищної ради від 22.01.2019р. №23/02.2-17 ОСОБА_3 за час проживання в селищі Яблунів громадського порядку не порушувала, скарг на неї не поступало, бере активну участь у культурно-масових заходах селища. Належним чином веде догляд за своїми неповнолітніми дітьми, про що стверджують довідки навчальних закладів від 22.01.2019р. №01-48/03 та №5.

Що стосується твердження позивача про те, що відповідачка зареєстрована до іншого житлового будинку в с.Уторопи, прис.Пригід Косівського району, де може проживати разом із дітьми, то даний факт не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 10.06.2020р. видно, що при виході комісії по місцю реєстрації відповідачки було встановлено, що ОСОБА_3 разом із неповнолітніми дітьми там проживати не можуть (а.с.153).

Відповідно до довідки ОСББ "Краєвид-7В" від 11.06.2019р. №22-2019 видно, в квартирі, що знаходиться в АДРЕСА_2 немає умов для проживання, немає ремонту та освітлення (а.с.98).

Як встановлено в судовому засіданні та й не заперечувалося самим позивачем, що він в АДРЕСА_1 ніколи не проживав та на даний час не проживає. Також ним не було спростовано і твердження ОСОБА_3 , що він погодився на проживання та користування цим будинком відповідачкою та її дітьми впродовж 10-ти років на умовах члена сім"ї його сина та постійно за умови утримання даного житла.

Згідно квитанцій та товарних чеків видно, що відповідачка сплачує комунальні послуги, здійснила ремонт житлового будинку, добудову та належним чином утримує дане житло. Щодо виконаних робіт та наявності у житловому будинку майна відповідачки стверджують фотознімки, які знаходяться в справі.

До матеріалів справи також долучені квитанції та пояснення ОСОБА_7 , який працює в ПАТ «Комунальник» від 09.07.2019р., згідно якого видно, що ОСОБА_3 замовляла у нього двері та сходи на другий поверх житлового будинку в АДРЕСА_1 , які він встановлював та відповідачка особисто за це оплатила (а.с.82).

Допитаний судом свідок ОСОБА_8 пояснив, що він особисто допомагав у проведенні ремонтно-будівельних робіт житлового будинку в АДРЕСА_1 та було вкладено значну суму коштів у даний житловий будинок.

Також жодних доказів про те, що відповідачка нищить майно позивача, що було б порушенням ст.116 ЖК України, останнім суду не представлено. А знайшло своє підтвердження в судовому засіданні те, що між колишньою невісткою позивача ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виник конфлікт з приводу користування житловим будинком та він в свою чергу намагається також чинити перешкоди в користуванні ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям даним житлом.

Підтвердженням даних обставин є довідка Косівського ВП ГУНП в Івано-Франківській області згідно якої видно, що за заявою ОСОБА_1 17.04.2019р. було припинено електропостачання житлового будинку, де проживає його колишня невістка ОСОБА_3 разом із своїми неповнолітніми дітьми. Також з ОСОБА_2 було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення ведення антигромадської поведінки в майбутньому (а.с.94).

Відповідно до ч.4ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною 2 ст.65 ЖК України передбачено, що особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Тому, позбавлення права користування даним житловим будинком позивачку разом із її неповнолітніми дітьми буде порушенням норм Закону, зокрема принципу Декларації прав дитини щодо найкращого забезпечення інтересів дитини. Крім цього, позивачі просять виселити із житлового будинку ОСОБА_3 , не зазначаючи про те, що вона там проживає разом із своїми неповнолітніми дітьми, місце проживання яких, згідно рішення суду визначено із матір"ю. Тому, виселення відповідачку без надання іншого житла для проживання її неповнолітніх дітей буде порушенням норм чинного законодавства та жодним чином не відповідатиме інтересам дітей.

Також в судовому засіданні позивачем та їх представником не доведено, що діями відповідачки їм спричинено будь-яку матеріальну чи моральну шкоду. Заявлена сума матеріальної шкоди не підтверджується документально, зокрема відсутні чеки на вказану відповідачем суму.

Відповідно до вимог ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майна, права та інтересу.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а саме слід зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 , а в решті частині позову відмовити.

На підставі наведеного, ст.ст.317, 319, 321-322, 386, 391 ЦК України, ст.ст.150, 156 ЖК України та керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд , -

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

В решті частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: Крилюк М.І.