МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 481/1723/19
Провадження № 22-ц/812/2122/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенко О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 червня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Васильченко Н.О. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету при Новобузькій районній державній адміністрації Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить позбавити ОСОБА_1 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 25 січня 2014 року між нею та відповідачем ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_3 . 16 лютого 2017 року шлюб офіційно розірвано в судовому порядку, про що свідчить рішення Новобузького районного суду від 16.02.2017 року.

Також зазначає, що до офіційного розірвання шлюбу, в листопаді 2016 року відповідач ОСОБА_1 покинув родину і шлюбні стосунки було припинено. Син фактично проживає з нею та перебуває на її повному утриманні. Весь цей час відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Синові вже п`ять років, він не пам`ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за всі ці роки відповідач бачив свого сина два рази, і то в перший місяць після розлучення. Також в спілкуванні з нею ніколи про нього не питав та не цікавився.

З листопада 2016 року позивачка з сином проживає з її батьками в їхньому будинку. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між ними і батьками склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей.

Відповідач ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, зокрема, обов`язку виховувати та утримувати дитину до досягнення нею повноліття, не виконує та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. Будь-яких перешкод для виконання ним своїх батьківських обов`язків позивачка не чинила. Зокрема, неодноразово пропонувала йому спілкуватися з сином, купувати йому одяг і харчі, брати іншу участь у його вихованні та утриманні. Але цього робити він не бажає, свідомо ухиляючись від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач зовсім не цікавиться розвитком, станом здоров`я сина, не дбає про його інтереси. Близько останніх трьох років відповідач проживав і працював на території Російської Федерації (точного місця знаходження встановлено не було) і жодного разу навіть не поцікавився справами свого сина і не надав фінансової допомоги.

Крім того ОСОБА_2 вказує, що в жовтні 2019 року вона звернулася до органу опіки та піклування виконавчого комітету Новобузької міської ради щодо надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. 28.10.2019 року комісією з питань захисту прав дитини при Новобузькій райдержадміністрації було рекомендовано остаточно з`ясувати місце реєстрації ОСОБА_1 та з даного питання звернутися до суду.

В листопаді 2019 року відповідач повернувся на територію України і на даний час проживає в АДРЕСА_1 .

Посилаючись на викладене та на положення статей 164-165 Сімейного кодексу України, постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007року, просила задовольнити позов та позбавити ОСОБА_1 батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Заочним рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 червня 2020 року позов ОСОБА_2 задоволено. Позбавлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 768 гривень 40 копійок.

08 вересня 2020 року ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Довгополого О.Б. звернувся до суду із заявою про перегляд вказаного заочного рішення.

Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 листопада 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 09 червня 2020 року залишено без задоволення.

Не погодившись із заочним судовим рішенням, відповідач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Довгополого О.Б. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, не з`ясування всіх обставин, що мають істотне значення по справі, просив скасувати заочне рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник апелянта зазначає, що на його думку, та обставина, що ОСОБА_1 не приймав особистої участі у розгляді даної справи значно вплинула на повний , всебічний та об`єктивний розгляд цієї справи , а також штучно усунула його від реалізації процесуальних прав на захист та явно порушила принцип змагальності.

Також зазначає, що в тексті заочного рішення від 09.06.2020 року, зазначено, що малолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю та перебуває на її повному матеріальному утриманні, а ОСОБА_1 , нібито, взагалі не цікавиться фізичним, інтелектуальним, моральним, культурним, духовним, а також соціальним розвитком сина, коштів на утримання дитини не надає. При цьому, текст заочного рішення суду містить розрахунок заборгованості по аліментам № 10852 від 16.10.2019 року, але судом не була врахована та обставина, що саме з жовтня 2019 року він щомісячно сплачує аліменти на утримання сина у розмірі 2000 грн., що підтверджується відповідними квитанціями від 15.10.2019 року за № 53, від 15.11.2019 року за № 45, від 26.12.2019 року за № 10 та від 10.01.2020 року за № 74. Мала місце сплата аліментів і за інші місяці 2020 року, чого не заперечувала ОСОБА_2 і про що вона повідомила суд особисто, вказавши, що після винесення заочного рішення вона отримала від відповідача аліменти в сумі 3000 грн.

Крім того, вважає, що судом не врахована та обставина, що більше двох років з метою одержання заробітку, ОСОБА_1 перебував за межами України і зрозуміло фізично не міг спілкуватися з сином. Зазначена обставина теж не заперечувалась позивачкою, яка в судовому засіданні повністю підтвердила та визнала цей факт.

Крім цього, суд першої інстанції в своєму рішенні, як на одну із підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав, посилається, зокрема, і на покази свідків, сприймаючи їх, як виключно істинні та такі що не ставляться під сумнів. Проте, не приймаючи особистої участі у розгляді справи 09.06.2020 року, ОСОБА_1 був позбавлений можливості задати зазначеним свідкам свої питання, які значно різняться від питань, заданих стороною позивача в площині заявлених позовних вимог.

Тому вважає, що розгляд справи без участі ОСОБА_1 призвів до однобокого, а також не об`єктивного та не всебічного розгляду даної справи, наслідки розгляду якої мають для нього виключно істотне і пріоритетне значення.

Вважає, що оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведенні винної поведінки когось з батьків або їх обох з врахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин конкретної справи відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини та покласти на орган опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків.

Також вважає, що крім наявності суми заборгованості по аліментам, в матеріалах справи відсутні переконливі та беззаперечні докази винної поведінки ОСОБА_1 стосовно ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Жодні відомості про його поведінку, яка б негативно впливала на дитину, або інші обставини, які б свідчили про те, що наявність у нього визначених чинним законодавством батьківських прав дійсно суперечить інтересам дитини, а також зумовлюють застосування такої виключної міри як позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, судом взагалі не встановлені.

Від органу опіки та піклування при Новобузькій районній державній адміністрації Миколаївської області надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Приймаючи рішення у справі, суд виходив з того, що малолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю та перебуває на її повному матеріальному утриманні. Відповідач не цікавиться фізичним, інтелектуальним, моральним, культурним, духовним і соціальним розвитком сина, що підтверджено пояснення свідків.

Коштів на утримання дитини не надає, хоча в силу закону зобов`язаний це робити. Згідно розрахунку заборгованості по аліментам №10852 від 16.10.2019 року, у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів в сумі 47111,15 грн., з яких за 2018 рік - 11100,25 грн.; за 2019 рік - 15452,25 грн.

Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету при Новобузькій районній державній адміністрації Миколаївської області №1645/01-34 від 29 травня 2020 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню.

Оцінивши наведені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58).

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У справі "Мамчур проти України" (заява N 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100).

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Як встановлено судом першої інстанції, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 січня 2014 року. 16 лютого 2017 року шлюб офіційно розірвано в судовому порядку, про що свідчить рішення Новобузького районного суду від 16.02.2017 року. Проте шлюбні відносини сторони припинили з листопада 2016р. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син сторін ОСОБА_3 .

Після припинення шлюбних відносин син фактично проживає з позивачкою та перебуває на її утриманні. З листопада 2016 року вони проживають з її батьками в їхньому будинку. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між ними і батьками склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей.

Згідно характеристики, наданої старшим дільничним офіцером поліції сектору превенції Новобузького ВП ГУНП в Миколаївській області Самохваловим Ю., позивачка за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, самостійно виховує сина - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З відповідача на користь позивачки на утримання сина ОСОБА_3 за рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 16 лютого 2017р. були стягнуті аліменти у розмірі ј частини його доходу щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного року, починаючи з 24 січня 2017р. до досягнення повноліття дитини.

Із розрахунку заборгованості по аліментам №10852 від 16.10.2019 року вбачається, що у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів в сумі 47111,15 грн., з яких за 2018 рік - 11100,25 грн.; за 2019 рік - 15452,25 грн.

Свідчать матеріали справи також про те, що у період знаходження сина сторін ОСОБА_3 у Новобузькому дошкільному навчальному закладі №10 «Пролісок» батько ОСОБА_3 , не брав участь у вихованні дитини, не спілкувався з вихователями, не приводив і не забирав дитину з закладу, не брав участі у батьківських зборах та громадському житті дитячого садка.

Вказані обставини підтвердили суду, свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які повідомили, що ОСОБА_1 участі у вихованні сина ОСОБА_3 не бере, жодного разу не відвідував його. Малолітній ОСОБА_3 проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.

Проте, весь цей час з листопада 2016р. до жовтня 2019 року відповідач проживав і працював на території Російської Федерації, що унеможливлювало його особисте відвідування дитячого закладу та спілкування з дитиною.

З жовтня 2019 року відповідач щомісячно сплачує аліменти на утримання сина у розмірі 2000 грн, що підтверджується відповідними квитанціями від 15.10.2019 року за № 53, від 15.11.2019 року за № 45, від 26.12.2019 року за № 10 та від 10.01.2020 року за № 74. Мала місце сплата аліментів і за інші місяці 2020 року, чого не заперечувала ОСОБА_2 і про що вона повідомила суд особисто, вказавши під час розгляду справи за заявою відповідача про перегляд заочного рішення, що після винесення заочного рішення вона отримала від відповідача аліменти в сумі 3000 грн.

З урахуванням зазначеного, виходячи з якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідача брати участь у вихованні та спілкуванні з сином та з огляду на відсутність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, є необґрунтованим, оскільки необхідність застосування саме такого виняткового заходу за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками та злісного ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, які б були законною підставою саме для позбавлення його батьківських прав відносно малолітніх дітей, позивачкою не надано.

Наявність заборгованості по сплаті аліментів сама по собі не є достатньою підставою для позбавлення батьківських прав.

З метою захисту якнайкращих інтересів дитини апеляційний суд визнає за доцільне збереження її зв`язків із батьком, який заперечує проти позбавлення батьківських прав.

Висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету при Новобузькій районній державній адміністрації Миколаївської області №1645/01-34 від 29 травня 2020 року, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Матеріали справи свідчать про те, що вперше позивачка звернулася до органу опіки і піклування в жовтні 2019 року щодо надання висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно витягу з протоколу № 10 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Новобузькій райдержадміністрації від 28.10.2019 року позивачка, зокрема, посилалася і на те, що позбавлення батьківських прав батька дитини дасть їй можливість виїжджати разом з дитиною за межі України. Проте комісія їй рекомендувала остаточно з`ясувати місце реєстрації ОСОБА_1 та з даного питання звернутися до суду. При цьому позивачці було роз`яснено, що виїжджати за кордон вона може на підставі довідки про заборгованість по сплаті аліментів батьком дитини.

В подальшому орган опіки та піклування виконавчого комітету при Новобузькій районній державній адміністрації Миколаївської області, розглянувши клопотання служби у справах дітей та матеріали, надіслані судом, дійшов висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .

Як убачається зі змісту висновку органу опіки та піклування, він зроблений на підставі аналізу доказів, які були надані позивачкою. При цьому висновок органу опіки та піклування не містить відомостей про позицію відповідача щодо конфліктної ситуації, яка склалася між сторонами, що свідчить про те, що вона не досліджувалася органом опіки та піклування. А неявку відповідача на засідання комісії та за викликами до суду, не можна розцінювати як достатню підставу для позбавлення батька батьківських прав.

Факт не оскарження відповідачем висновку органу опіки та піклування, не впливає на правильність прийнятого рішення, так як згідно ст. 19 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання, якщо протягом десяти днів від часу його винесення заінтересована особа не звернулася за захистом своїх прав або інтересів до суду, а для суду висновок органу опіки та піклування є рекомендаційним. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим чи суперечить інтересам дитини.

Оцінивши даний висновок відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, слід дійти висновку про його відхилення з урахуванням сукупної оцінки даного доказу та інших доказів у справі, що не суперечить частині шостій статті 19 СК України.

За такого, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні вимог про позбавлення відповідача батьківських прав.

Разом з тим, з урахуванням наявності заборгованості по аліментним платежам протягом тривалого часу та тривалого часу не спілкування відповідача з дитиною, апеляційний суд вважає за доцільне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків і покласти на органи опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, судова колегія,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 червня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовити.

Попередити ОСОБА_1 про необхідність змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків.

Покласти на орган опіки та піклування Новобузької районної державної адміністрації Миколаївської області контроль за виконанням ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року