Єдиний унікальний номер 725/4816/19
Номер провадження 2/725/671/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2020 року м. Чернівці

Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючого судді Федіної А.В.,

за участю секретаря судового засідання Дем`яненко О.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

та представника відповідачів ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання договору дарування недійсним та скасування права власності, -

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2019 року ОСОБА_7 та ОСОБА_4 через свого представника звернулись до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилались на те, що їм на праві спільної часткової власності належала квартира АДРЕСА_1 , зокрема ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2003 року.

Впродовж 2009 року ОСОБА_7 періодично позичала у ОСОБА_5 грошові кошти на загальну суму 2000 грн., а в 2010 року з метою позичити у ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 1000 грн. вона погодилась на пропозицію останнього передати йому у власність належну їй частку у вище вказаній квартирі. В подальшому, 19.03.2010 року ОСОБА_7 на підставі відповідного договору подарувала ОСОБА_5 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , а останній в свою чергу 26.03.2010 року подарував цю частку нерухомого майна ОСОБА_6 .

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.08.2013 року відмовлено в задоволені позову ОСОБА_7 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння та таким рішенням встановлено, що договір дарування було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Зазначали, що фактично між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу належної їй частки квартири, оскільки ОСОБА_7 , будучи допитаною в якості свідка під час судового розгляду справи за її позовом про визнання правочину недійсним та витребування майна зазначала, що вона дійсно позичила у ОСОБА_5 близько 3000 грн. і останній вимагав повернення боргу шляхом передачі йому у власність належної їй частки квартири. Вказані обставини також підтверджуються поясненнями ОСОБА_5 , наданих працівникам поліції. При цьому, переважне право на придбання належної ОСОБА_7 частки квартири мала ОСОБА_4 як співвласник такої квартири, натомість вважають, що договір дарування був укладений саме з метою унеможливити придбання вказаної частки квартири, яка належала ОСОБА_7 ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене, а також встановленні рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 19.08.2013 року обставини, які мають преюдиційне значення у даному спорі, вважає, що договір дарування від 19.03.2010 року слід визнати удаваними та застосовувати до правовідносин, які виникли на його основі положення щодо договору купівлі-продажу.

ОСОБА_4 з травня 2006 року постійно проживає у США та лише у травні 2019 року їй стало відомо про відчуження її тіткою ОСОБА_7 належну їй частку квартири, при цьому вона як співвласник у відповідності до вимог ст. 362 ЦК України мала переважне право перед іншими особами на придбання такої частки, натомість у порушення вимог законодавства її не повідомляли про відчуження квартири, а тому вона була позбавлена можливості реалізувати гарантоване їй переважне право придбання частки квартири, що належала іншому співвласнику, таким чином вважає, що на неї слід перевести права та обов`язки покупця такої частки квартири.

Окрім того, враховуючи те, що першочергове право ОСОБА_4 на придбання нерухомого майна порушене і вона бажає придбати дану частку, внести кошти за які була придбана частка на депозит суду, немає наміру в подальшому відчужувати квартиру, вважає, що договір дарування 1/2 ідеальної частки квартири будинку АДРЕСА_2 № 738508 від 26.03.2010 року слід визнати недійсним та скасувати право власності на вказану частку квартири за ОСОБА_6 як похідним від удаваного правочину договору дарування від 19.03.2016 pоку, що укладений з порушенням переважного права співвласника на купівлю частки квартири.

На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просили визнати удаваним правочином договір дарування 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 від 19.03.2010 року укладений ОСОБА_7 та зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Іщенко А.В. за №1220 і регулювати дані відносини за правилами, які застосовуються до договору купівлі-продажу; перевести на ОСОБА_4 права та обов`язки покупця 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати недійсним договір дарування 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 ВМР №738508 від 26.03.2010 року, зареєстрований приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу запис в Реєстрі №763 та скасувати право власності на вказану частку, що належить ОСОБА_6 .

Окрім того, позивачі звернулись до суду з заявою про поновлення строків позовної давності, оскільки позивач ОСОБА_7 довготривалий час страждає синдромом залежності від алкоголю, поведінкові розлади, які цим зумовлені, періодично проходить лікуванням в Чернівецькому обласному наркологічному диспансері та Чернівецькій обласній психіатричній лікарні та не розуміла суть виниклих правовідносин та можливість їх оспорити, а ОСОБА_4 протягом тривалого часу проживає за кордоном , не підтримувала зв`язок зі своїми родичами, не отримувала копії позовної заяви та рішення суду у справі №725/210-13-ц про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння та лише у травні 2019 року довідалась про відчуження ОСОБА_7 її частки квартири, у зв`язку з чим ОСОБА_4 не могла дізнатись про порушення її прав.

Таким чином, просили визнати причини пропуску строку на подання позовної заяви про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання договору дарування недійсним та скасування права власності поважними та поновити їм строк позовної давності.

В ході судового розгляду даного спору стало відомо, що позивач ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис про смерть №2015 та ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 14.07.2020 року в якості її правонаступника залучено ОСОБА_1 , якому роз`яснено, що усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

На вказану позовну заяву надійшов відзив відповідача ОСОБА_6 зі змісту якого вбачається, що обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, ОСОБА_6 зазначала, що ОСОБА_4 не була стороною оспорюваних правочинів, а тому немає права їх оскаржувати, при цьому нею не було внесено відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду, що є обов`язковою умовою при зверненні до суду з позовом про переведення прав та обов`язків покупця. Також, заперечувала посилання позивачів у тексті позовної заяви на те, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19.08.2013 року у справі №725/210/13-ц було встановлено укладення договору дарування між ОСОБА_7 до ОСОБА_5 з метою приховання іншого правочину, а лише зроблено припущення, при цьому ОСОБА_7 в судовому засіданні під час розгляду вказаної справи участь не приймала та на даний час померла, що унеможливлює встановлення її дійсної волі при відчуженні належної їй частки квартири. Окрім того, просить застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної заяви, оскільки вважає, доводи, які зазначені в заяві про поновлення строків позовної давності неповажними причинами пропуску такого строку, при цьому стан ОСОБА_7 при якому вона не могла б усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними не доведений належними та допустимими доказами, зокрема висновками відповідних експертиз.

Ухвалою Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2019 року забезпечено позов шляхом заборони відчуження спірної частки квартири АДРЕСА_1 .

В рамках судового розгляду даного спору судом було витребувано інформацію з ОКНП «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» та ОКНП «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» і щодо деменції та перебування на обліку, лікування, характер захворювання, діагноз, відносно громадянки України ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , за період з 01.03.2010 року та по дату її смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 .;копії матеріалів спадкової справи №634/2019 щодо майна ОСОБА_7 ; з Відділу державної реєстрації атів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції витяг з реєстру про державну реєстрацію смерті ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також з архіву Першотравневого районного суду м. Чернівці матеріали цивільної справи №725/210/13-ц.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 як правонаступник ОСОБА_7 , будучи також допитаний за його згодою в якості свідка, пояснив, що ОСОБА_7 є його рідною сестрою та проживала в квартирі АДРЕСА_1 , яка належала їй та його племінниці ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності. За життя ОСОБА_7 важко хворіла, зловживала спиртними напоями та часто піддавалась насиллю з боку відповідачів, які її били, знущались над нею та умисно споювали спиртними напоями. З приводу побиття сестри вони звертались у правоохоронні органи, знімали побої. Зазначав, що сусіди давно бажали отримати у власність квартиру в якій проживала ОСОБА_7 , зокрема ще за її життя ОСОБА_8 звертався до нього особисто з пропозицією продати квартиру в якій проживала ОСОБА_7 та поділити між собою гроші. Про те, що сестра подарувала ОСОБА_5 належну їй частку квартири ніхто з родини не знав аж до 2013 року, тобто до моменту звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним. Про наявність будь-яких боргових відносин між ОСОБА_5 та його покійною сестрою йому нічого не відомо, проте заперечує той факт, що остання могла йому подарувати свою частку квартири, оскільки ОСОБА_5 над нею знущався, а тому відчуження спірного майна на його користь з її сторони не могло бути добровільним. Вказував на те, що внаслідок хвороби ОСОБА_7 остання не могла звернутись до суду з даним позовом раніше, а тому позов поданий до суду у 2019 року та вона просила суд поновити пропущені строки. Просив позовну заяву задовольнити з підстав зазначених у її тексті.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, в її інтересах діяла представник адвокат Куцак О.М., яка позов підтримала та просила задовольнити з підстав зазначених у тексті позовної заяви, а також просила визнати поважними причини пропуску строку позовної давності позивачами, зокрема ОСОБА_4 , якій раніше не було відомо про обставини даної справи, а також ОСОБА_7 , яка за станом свого здоров`я не могла раніше звернутись до суду за захистом своїх порушених прав, та з наведених підстав захистити порушене право позивачів відповідно до заявлених позовних вимог.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, хоча неодноразово належним чином повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, в їх інтересах діяв представник адвокат Новіков О.П., який позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні з підстав зазначених у відзиві ОСОБА_6 , а також застосувати до спірних правовідносини наслідки пропуску строку позовної заяви, оскільки не вважає поважними причинами для поновлення такого строку ті, що зазначають позивачі у своєму клопотанні.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка лікар Чернівецької обласної психіатричної лікарні ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що працює на посаді дільничного психіатра ЧОПЛ та на прохання брата ОСОБА_7 він оглядав її за місцем її проживання та її стан був дуже важким внаслідок зловживання нею алкоголем. Останній раз він бачив ОСОБА_7 у липні 2019 року, коли вона лікувалась у неврологічному відділенні ЧОПЛ та її стан був важкий, поведінка неадекватна з проявами галюцинацій. Зазначав, що оглядав ОСОБА_7 лише двічі в минулому році, а на момент виникнення спірних правовідносин, а саме у 2010 році, він її не бачив та не був її лікарем.

Суд, заслухавши пояснення правонаступника позивача, а також його покази в якості свідка, пояснення представників сторін, покази свідка ОСОБА_9 , дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Так, суд приходить до висновку, що ОСОБА_4 наділена правом ставити під сумнів укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 договір дарування як власник іншої частини квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи те, що представником відповідачів зроблено заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, а позивачами заявлено клопотання про визнання поважними причин попуску строку позовної давності та поновлення відповідних строків звернення до суду з даним позовом, варто зазначити наступне.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу». Інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», «Золотас проти Греції»).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Частиною четвертою ст. 362 ЦК України визначено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред`явити до суду позов про переведення на нього прав та обов`язків покупця. Одночасно позивач зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік.

Положеннями статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-2469цс16.

За наслідками судового розгляду даного спору встановлено, що позивач ОСОБА_7 у січні 2013 року зверталась до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 19.03.2010 року з підстав передбачених ст. 233 ЦК України, а також про витребування майна з чужого незаконного володіння та рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19.08.2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 23.10.2013 року, в задоволенні такого позову було відмовлено.

З матеріалів витребуваної судом для огляду в судовому засіданні цивільної справи №725/210/13-ц вбачається, що надісланні судом повідомлення на адресу ОСОБА_4 повертались до суду без вручення з відміткою ПАТ «Укрпошта» - «За зазначеною адресою не проживає» (а/с 44, 52, 68, 124, 135, 176).

Також судом встановлено, що з 2006 року ОСОБА_4 проживає в Сполучених Штатах Америки (а/с 10-14).

Відповідно до довідки ОКНП «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» від 14.08.2020 року №225, ОСОБА_7 перебувала на обліку в ОКНП «ЧОНД» з 2001 року діагнозом «Психічні та поведінкові розладу внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності», у період з 01.02.2011 року по 12.07.2011 року з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Резидуальний психотичний розлад. Розлад особистості та поведінки», а 02.08.2019 року їй встановлено діагноз «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю. Резидуальний психотичний розлад. Розлад особистості та поведінки. Деменція». За період з 01.03.2010 року по 02.10.2019 року неодноразово проходила лікування як стаціонарно так і амбулаторно (а/с 219).

Крім того, відповідно до довідки ЧОПЛ від 25.08.2020 року №3585, ОСОБА_7 знаходилась на лікуванні в психіатричній лікарні з 31.12.2010 року по 18.01.2011 року з діагнозом стан відміни з судомними нападами та делірієм внаслідок вживання алкоголю,супутній діагноз ГРЗ. Енпефалопатія змішаного генезу (судинна, токсична) з судомним синдромом. Полінейропатія. Поліп ц/каналу. Алкогольна кардіоміопатія СНІ ФКІ. Хронічний гепатит алкогольного ґенезу. Токсичний нефрит. 09.07.2019 р. за письмовою заявою ОСОБА_1 оглянута лікарем-психіатром диспансерного відділення ЧОПЛ вдома. Діагноз: Помірний психоорганічний розлад змішаного (судинного, токсичного ґенезу) з судомними нападами, деліріозними включеннями. Полінейропатія з порушенням функцій ходи. Помірні зниження в мнестико-інтелектуальній сфері. 30.07.2019 року повторний огляд лікаря-психіатра в 3-й міській лікарні. Діагноз: Помірний психоорганічний розлад змішаного інтоксикаційного, судинного ґенсзу. (24.07.19 р. перенесла ГПМК) з рідкими судомними нападами. На обліку в диспансерному відділенні ЧОПЛ не перебувала (а/с 221).

Окрім того, позивач ОСОБА_1 вступив у справу лише 14.07.2020 року в якості право наступника ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За змістом ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вимог статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц).

Так, суд приходить до висновку, що наведені вище обставини в їх сукупності можна вважати поважними причинами звернення до суду з позовом в порушення встановленого законом строку позовної давності, натомість позов задоволенню не підлягає з підстав його недоведеності, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, судом встановлено, що 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.2001 року, а власником іншої частки квартири в розмірі 1/2 є ОСОБА_4 відповідно до копії договору купівлі-продажу від 11.04.2003 року (а/с 15, 16).

За наслідками розгляду справи встановлено, що 19.03.2010 року ОСОБА_7 подарувала свою частку квартири ОСОБА_5 , уклавши відповідний нотаріально посвідчений договір, а ОСОБА_5 в свою чергу 26.03.2010 подарував вказану частку квартири ОСОБА_6 (а/с 73, 93 ц/с №725/210/13-ц).

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18), зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключено ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли в у ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (висновок Верховного суду у справі № 761/29966/16-ц, постанова від 18.12.2019 року)

Отже, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні варто розуміти так, що учасники судового процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Так, зі змісту рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19.08.2013 року, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 23.10.2013 року вбачається, що за наслідками судового розгляду спору між ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння, суд, враховуючи вимоги законодавства та обставини справи, вважає, що в даному випадку можна зробити висновок про те, що договір дарування було укладено між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 з метою приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, проте на той момент з такими позовними вимогами позивачка не зверталася.

Вважаючи, що насправді між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 було укладено договір купівлі-продажу позивачі звернулись до суду з даним позовом та просили визнати удаваним правочином зазначений договір дарування, регулювати дані відносини за правилами, які застосовуються до договору купівлі-продажу та перевести на ОСОБА_4 права та обов`язки покупця за таким договором.

У відповідності до вимог ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. (правова позиція Верховного суду України у справі № 6-1026цс16 від 7 вересня 2016 року).

У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, при вирішенні спору про визнання правочину удаваним доказуванню підлягає факт укладення правочину, що на думку позивачів є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Як вбачається зі змісту договору дарування від 19.03.2010 року, зокрема п. 3 цього договору сторони підтвердили, що договір відповідає їх дійсним намірам і не носить характеру мнимого та удаваного, а також не є зловмисним. Дарувальник стверджує, що дарування здійснене за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу, насильства, як фізичного, так і морального (а/с 73, ц/с 725/210/13-ц).

У відповідності до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до ч. 1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Отже, на відміну від договору купівлі-продажу, договір дарування є безоплатним, а тому однією із найголовніших істотних умов договору купівлі-продажу є ціна предмету договору.

Згідно ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Обґрунтовуючи свої позовні вимог позивачі зазначають, що ОСОБА_7 позичала у ОСОБА_5 протягом 2010 року грошові кошти в розмірі 3000 грн. та в рахунок повернення боргу відчужила на його користь належну їй частку квартири, проте вказані доводи позивачів не підтверджені належними та допустимими доказами. При цьому, позичені кошти не можна вважати ціною товару відповідно до вимог ст. 691 ЦК України, оскільки такі грошові кошти є істотною умовою іншого договору, а саме договору позики та відповідно відносини, що виникли між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 сприводу позичених нею коштів не можуть регулюватись нормами, які застосовуються до договорів купівлі-продажу.

Крім того, існування боргових зобов`язань у ОСОБА_7 перед ОСОБА_5 також були предметом дослідження при розгляді цивільної справи №725/210/13-ц, де суд досліджував матеріали про відмову у порушенні кримінальної справи №1048/12 за скаргою ОСОБА_1 , натомість в рамках судового розгляду даного спору сторони не заявляли клопотань про дослідження судом вказаних матеріалів. При цьому пояснення ОСОБА_5 , які були відібранні працівниками поліції в ході перевірки та які процитовані у рішенні Першотравневого районного суду м.Чернівці від 19.08.2013 року про те, що з 2006 року по 2010 рік ОСОБА_7 позичила у нього 5000 доларів США, а в подальшому запропонувала доплатити до наявного боргу ще 9000 доларів США та викупити у неї належну їй частку в квартирі нащо останній погодився не можуть судом оцінюватись як належний, допустимий та достовірний доказ, який поза розумним сумнівом доводить оплату ОСОБА_5 вартості частки квартири, яка йому була подарована ОСОБА_7 , оскільки пояснення сторін можуть сприйматись як доказ лише в тому випадку, якщо вони, за їх згодою, були безпосередньо допитані про відомі їм обставини, що мають значення для справи як свідки відповідно до вимог ст. 92 ЦПК України. Натомість, ОСОБА_5 в судовому засіданні в рамках даної справи та справи №725/210/13-ц не допитувався та не попереджався про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень, а тому його письмові пояснення надані працівнику поліції та процитовані у рішенні суду, не можуть бути беззаперечним доказом передачі ним коштів ОСОБА_7 в якості оплати вартості подарованої йому частки квартири. При цьому, варто зазначити, що рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці віл 19.03.2013 року не було встановлено факту передачі ОСОБА_5 ОСОБА_7 коштів в якості оплати вартості квартири, а лише досліджено письмові пояснення, що містились в матеріалах про відмову у порушенні кримінальної справи №1048/12.

Крім того, не доведено належними та допустимими доказами наявності наміру у ОСОБА_7 саме на продаж належної їй частки квартири, зокрема пошук покупців з метою отримання прибутку внаслідок відчуження вказаної частки у нерухомому майні.

Враховуючи наведені обставини, не підлягають задоволенню решта вимог позивачів, які є похідними від вирішення питання про удаваність договору дарування від 19.03.2010 року.

Відповідно до вимог ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, вжиті судом заходи забезпечення позову в рамках даного спору пілягають скасуванню.

На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст. 203, 235, 256, 257, 261, 264, 267, 362, 628, 655, 691, 717 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 5, 7, 1, 12, 76-89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 280-284, 352, 354, 355 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання правочину удаваним, переведення прав та обов`язків покупця, визнання договору дарування недійсним та скасування права власності - відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову у вигляді заборони відчуження 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер майна 146305), яка належить на праві власності ОСОБА_6 , вжиті на підставі ухвали Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.09.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду або в той самий строк через Першотравневий районний суд м. Чернівці відповідно до вимог п. 15.5 Розділу ХІІІ ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлено 29 грудня 2020 року.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці А. В. Федіна