Справа №461/2331/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року місто Львів

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого-судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря судового засідання Івасюти Н.В.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовомОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи приватний виконавець Баірова Наталія Михайлівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Гусак Роман Тадейович про стягнення коштів,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , у якому просить стягнути з відповідача суму основної заборгованості 2 021 760, гривень 00 копійок, пеню в розмірі 2 464 044 гривень 24 копійки, інфляційні втрати 241 806 гривень 86 копійок, відсотки за користування коштами 41 034 гривень 03 копійки.

Обґрунтовуючи позов покликається на те, що 14.03.2018 року між сторонами було укладено договір позики на суму 2 021 760 гривень 00 копійок, що еквівалентно 78 000 доларів США. Відповідач зобов`язався повернути позику в строк до 14.02.2019 року за відповідним графіком, однак на даний час вказана сума боргу не повернута відповідачем. У зв`язку з цим, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. було видано виконавчий напис №1540 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 2 212 130 гривень. Однак, відповідачем на день звернення з позовною заявою, заборгованості не погашено. У зв`язку з цим, позивач просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення (з листопада 2018 року по час звернення з позовом), пеню, а також відсотки за користування його грошовими коштами.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів наведених у ньому. Просив позов задовольнити.

Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Представник позивача подав до суду відзив на позов, згідно якого позов заперечили, з мотивів безпідставності. Вказав, що розрахунок боргу вказаний позивачем є неправильним та необґрунтований належним чином, а між позивачем та відповідачем жодних договірних зобов`язань, в тому числі і договору позики не укладалось. Також зазначив, що позивачем не надано жодного підтверджуючого документу, який би свідчив про факт укладення договору позики. Просив суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч.3 ст.13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Положеннями ст. 43 ЦПК України визначено, що учасники справи зобов`язані, зокрема, з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою, виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (ч.1 ст.44 ЦПК України).

Згідно ч.ч.1 та 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

В свою чергу, небажання сторони реалізувати її процесуальні права не позбавляє суд обов`язку здійснити справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Крім того, суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Зважаючи на обов`язок суду щодо розгляду справи в розумні строки, приходжу до переконання про можливість розгляду справи за відсутності особи щодо якої складено протокол.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку справи, у якій вона є стороною. Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправних зволікань) судового захисту. В поняття «розумний строк» розгляду справи Європейський суд з прав людини включає: складність справи, поведінку заявника, поведінку органів державної влади, важливість справи для заявника. В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції. Крім того, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

За наведених обставин, визнано можливим провести розгляд справи за відсутності учасників процесу, які не з`явились у судове засідання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи учасників процесу, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до частково задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено наступне.

14.03.2018 року між сторонами було укладено договір позики на суму 2 021 760 гривень 00 копійок, що еквівалентно 78 000 доларів США, що підтверджується дослідженим судом оригіналом даного договору(а.с.135).

На підставі п.4 вказаного договору позики, 15.11.2018 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Гусак Р.Т. було видано виконавчий напис №1540 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 2 212 130 гривень.

Як зазначає позивач, відповідачем на день звернення з позовною заявою, не виконано вимог виконавчого напису, заборгованості не погашено.

Згідно з пунктом 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 88 Закону України «Про нотаріат», нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна.

Так, вказаним виконавчим написом встановлено факт наявності у ОСОБА_3 заборгованості за договором позики від 14.03.2018 року в розмірі 2 212 130 гривень, яка виражена у грошовій одиниці «гривня».

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У даній справі має місце зобов`язання ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 , на підставі договору позики, у зв`язку із чим виданий виконавчий напис нотаріуса від 15.11.2018 року, який засвідчує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності до статті 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 3 Договору позики від 14.03.2018 року передбачено, що якщо позивальник своєчасно не повернула суму позики, він зобов`язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та сплатити пеню у розмірі 0,5 % від суми позики, вказаної в п. 1 даного договору за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі, якщо таке збільшення не заборонено законом.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, яка висловлена у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, і яка, враховуючи характер спірних правовідносин, може бути застосована у даній справі.

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується договором позики та виконавчим написом нотаріуса від 15.11.2018 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики в сумі 2 212 130 гривень.

Враховуючи викладене, оцінюючи надані по справі докази в їх сукупності, суд вважає встановленим, що відповідач порушила грошове зобов`язання перед позивачем, відтак, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення, відповідно до статті 625 ЦК України, і є підстави для стягнення з відповідача пені, інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статей, 551, 625 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно наведеного позивачем розрахунку, сума боргу, з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення за період з листопада 2018 року по 23.05.2019 року, становить 241 806,86 гривень та розмір пені становить 2 464 044,24 гривень /а.с.60/.

Оцінюючи поданий позивачем розрахунок заборгованості з точки зору допустимості та належності, суд враховує, що такий був проведений із застосуванням відповідних індексів інфляції та формул, належним чином обґрунтований та мотивований, зокрема відповідає наданому позивачем договору та вищенаведеним положенням чинного законодавства. У свою чергу, доводи відповідача щодо необґрунтованості суми боргу не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не спростовують даний розрахунок. Крім цього, в процесі розгляду справи не здобуто жодних належних доказів, які ставлять під сумнів розрахунки наведені позивачем та доводять його необґрунтованість.

Таким чином вказані суми підлягають стягненню з відповідача.

Крім цього, у відповідності до положень ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Суд вважає, що стягнення з відповідача 41 034,03 гривень - відсотків за користування чужими грошовими коштами, тобто одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України, відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК, є правомірним.

Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи з встановлених судом обставин справи, наявних договору позики та виконавчого напису про стягнення з відповідача боргу та наведених положень законодавства України, яким регламентовано спірні правовідносини і того, що відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконав, судом перевірено розрахунок процентів за користування позикою наданий позивачем, який є обґрунтованим, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування позикою за період з листопада 2018 року по 23.05.2019 року - 41 034,03 гривень.

Беручи до уваги наведене, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, позивачем доведено обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, оскільки встановлено, що відповідачем дійсно не виконано грошового зобов`язання, і з відповідача слід стягнути пеню в розмірі 2 464 044 гривень 24 копійки, інфляційні втрати 241 806 гривень 86 копійок, три відсотки за користування коштами 41 034 гривень 03 копійки. Водночас твердження позивача про відсутність договірних відносин між сторонами не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, адже з цього приводу відповідачем не подано жодних доказів.

В той же час, вимога позивача про стягнення з відповідача основної суми боргу в розмірі 2 021 760,00 гривень задоволенню не підлягає, оскільки в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Позивач, звертаючись з позовом використав своє право на стягнення з відповідача суми боргу за договором позики, адже з приводу даної заборгованості вже видано виконавчий напис 15.11.2018 року. Таким чином, на час звернення з даним позовом вважається, що 15.11.2018 року вже настав строк виконання договору в повному обсязі.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, посилання сторін на мотиви заявлених позовних вимог та їх заперечення, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та їх зміст, суд, виходячи з мотивів та доводів, наведених у даному рішенні, приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Крім цього, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог, що становить 9 605 гривень 00 копійок.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) пеню в розмірі 2 464 044 гривень 24 копійки, інфляційні втрати 241 806 гривень 86 копійок, три відсотки за користування коштами 41 034 гривень 03 копійки.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2 ) 9 605 гривень 00 копійок судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний тескт рішення складено 27 жовтня 2020 року.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.