Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 442/7773/17

провадження № 61-18283св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року, у складі судді Нагірної О. Б., та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року, у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» № 460-IX від 15 січня 2020 року, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява ПАТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що 21 вересня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), яке було перейменовано у ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання іпотечного кредиту № 0.

Відповідно до умов укладеного кредитного договору банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті у розмірі 73 900,00 швейцарських франків строком до 21 вересня 2021 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 7,99% річних згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків.

Станом на 25 жовтня 2017 року заборгованість позичальника по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за кредитним договором № 0 становить 108 017,23 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 25 жовтня 2017 року становить 2 917 528,75 грн - заборгованість за кредитом та відсотками, та 525 912,23 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами за період з 25 жовтня 2016 року до 25 жовтня 2017 року.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не виконує зобов`язання з погашення кредитної заборгованості та сплати нарахованих процентів, пені, банк отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_1 діючи недобросовісно, після реєстрації зняття обтяжень об`єктів нерухомого майна іпотекою та заборони відчуження (на підставі судового рішення, яке у подальшому було скасовано), здійснила дії щодо відчуження предметів іпотеки без згоди іпотекодержателя.

З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційні довідки № 101369127 та № 101369452 від 24 жовтня 2017 року) позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 у жовтні 2016 року продала 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , а у грудні 2016 року подарувала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 .

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «УкрСиббанк», з метою погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 21 вересня 2006 року, просило суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_1 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року ПАТ «УкрСиббанк» відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 з порушенням строку позовної давності, оскільки позовна заява про звернення стягнення на предмет іпотеки надійшла до суду у листопаді 2017 року, а про порушення свого права позивач дізнався 17 вересня 2010 року, на 42-й день з дня направлення повідомлення про дострокове погашення заборгованості.

ОСОБА_1 було заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

У задоволенні вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовлено через безпідставність позовних вимог.

Позивач не оспорював дії іпотекодавця ОСОБА_1 щодо відчуження предметів іпотеки. Відомості про заборону на час відчуження та про обтяження іпотекою спірного майна були відсутні.

Крім того, ПАТ «УкрСиббанк» не укладало жодних цивільно-правових договорів зі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 та усупереч вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» не надіслав їм, як іпотекодавцям, письмову вимогу про усунення порушення щодо виконання умов договору про надання іпотечного кредиту № 0 від 21 вересня 2006 року.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ПАТ «УкрСиббанк» позовних вимог.

Апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що позивачем пропущено строк позовної давності,оскільки банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у листопаді 2017 року, а про порушення свого права дізнався 17 вересня 2010 року (42-й день з дня направлення повідомлення банком).

Також апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду про безпідставність позовних вимог банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У жовтні 2019 року ПАТ «УкрСиббанк» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року та постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки доводам позивача, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не дослідили докази, які представлені стороною позивача, не врахували об`єктивні та суб`єктивні обставини, якими обґрунтовувалися доводи позивача.

Ухвалюючи рішення у справі, місцевий суд дійшов безпідставного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Місцевим судом неправильно застосовано положення статті 264 ЦК та частини четвертої статті 267 ЦК України.

Не враховано наявність переривання строку позовної давності (частина друга статті 264 ЦК України).

Неправильно застосовано положення статей 9, 12, 23, 35 Закону України «Про іпотеку».

Рішення у справі було ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема викладених у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 754/15589/14-ц (провадження № 61-13780св18), від 14 листопада 2018 року у справі № 423/1642/15-ц (провадження № 61-37805св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 756/9068/17-ц (провадження № 61-1521св19), від 04 вересня 2019 року у справі № 591/3433/16-ц (провадження № 61-27332св18), Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 907/574/16 (провадження № 12-87гс18), ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 вересня 2017 року у справі № 446/515/16-ц (провадження № 6-1085св17), від 13 вересня 2017 року у справі № 203/5815/13-ц (провадження № 6-32340св16).

Місцевий та апеляційний суди дійшли необґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Іпотека є дійсною для набувача нерухомого майна, а особа, яка набула права власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року (справа № 442/1466/16-ц) залишено без змін рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання припиненою іпотеки за договором від 21 вересня 2006 року, за яким ОСОБА_1 передала в іпотекужитлові приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_1 .

Недотримання порядку, визначеного частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

16 жовтня 2019 року ухвалою Верховного Суду поновлено ПАТ «УкрСиббанк» строк на касаційне оскарження рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 18 червня 2018 року та постанови Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року, відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

01 грудня 2020 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відзиву на касаційну скаргу не подано.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що 21 вересня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», яке було перейменовано у ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір про надання іпотечного кредиту № 0 на суму 73 900,00 швейцарських франків строком до 21 вересня 2021 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 7,99% річних згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором того самого дня між тими самими сторонами було укладено нотаріально посвідчені договори іпотеки житлових приміщень, а саме: квартири АДРЕСА_2 ; будинку АДРЕСА_1 .

У пункті 1.2.2 договору про надання іпотечного кредиту № 0 від 21 вересня 2006 року сторони узгодили, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі у термін, не пізніше 21 вересня 2021 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов розділу 12 цього договору на підставі будь-якого з пунктів 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 договору.

Станом на 25 жовтня 2017 року, згідно розрахунків заборгованості доданих до позовної заяви, заборгованість ОСОБА_1 по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за кредитним договором № 0 складає 108 017,23 швейцарських франків, що за курсом НБУ станом на 25 жовтня 2017 року становить 2 917 528,75 грн - заборгованість по кредиту та відсотках, та 525 912,23 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та за процентами за строк з 25 жовтня 2016 року до 25 жовтня 2017 року.

Останній платіж за вищевказаним договором від 21 вересня 2006 року № 0 ОСОБА_1 здійснила у 2010 році.

Відповідно до пункту 12.1 договору про надання іпотечного кредиту від 21 вересня 2006 року № 0, відповідно до статей 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин визначених у пунктах 2.3, 4.9, 5.3, 5.5, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення у результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту від банку.

У зв`язку з порушенням ОСОБА_1 виконання зобов`язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 5.5 договору використав право на дострокове стягнення із позичальника заборгованості за кредитним договором, надіславши 06 серпня 2010 року на адресу ОСОБА_1 повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту. ОСОБА_1 не виконала вищевказану вимогу.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року у справі № 442/5783/15-ц відмовлено ПАТ «УкрСиббанк» у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання іпотечного кредиту від 21 вересня 2006 року № 0 у зв`язку із спливом позовної давності.

У справі № 442/5783/15-ц суд встановив, що вимога банку про дострокове повернення кредиту направлена ОСОБА_1 06 серпня 2010 року.

Вказане рішення було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року змінено у частині визначення правової підстави відмови у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк», виключивши з мотивувальної частини посилання на сплив позовної давності стосовно вимог про стягнення відсотків та нарахованої неустойки, починаючи з 17 вересня 2010 року. У іншій частині рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року залишено без змін (справа № 442/5783/15-ц, провадження № 61-25346св18).

Верховний Суд у вказаній постанові вказав про те, що оскільки судами не встановлено факту вручення позичальнику вимоги банку, то строк кредитування змінено кредитором на 42-й день з дня відправлення вимоги про дострокове повернення кредиту від 06 серпня 2010 року, тобто новим строком стало 17 вересня 2010 року, а з позовом банк звернувся у серпні 2015 року, тому висновки судів щодо спливу позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за сумою кредиту є правильними та обґрунтованими.

Також встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27 вересня 2016 року у справі № 442/1466/16-ц визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки (житлове приміщення) від 21 вересня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л. В., зареєстрованим у реєстрі за № 2653, і знято заборону на відчуження предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_2 , накладену приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л. В., зареєстровану у реєстрі за № 2654. Визнано припиненою іпотеку за договором іпотеки (житлове приміщення) від 21 вересня 2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л. В., зареєстрованим у реєстрі за № 2655, і знято заборону на відчуження предмета іпотеки - будинку АДРЕСА_1 , накладену приватним нотаріусом Дрогобицького міського нотаріального округу Спариняк Л. В., зареєстровану у реєстрі за № 2656.

У жовтні 2016 року центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради на підставі заяви ОСОБА_1 та рішення Дрогобицького міськрайонного суду у справі № 442/1466/16-ц прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо припинення іпотеки за договором іпотеки та зняття заборони на відчуження предмета іпотеки: квартири за адресою: АДРЕСА_3 та будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

З інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно (інформаційні довідки № 101369127 та № 101369452 від 24 жовтня 2017 року) позивачу стало відомо, що ОСОБА_1 у жовтні 2016 року продала 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_5 та у грудні 2016 року подарувала квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_3 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України (параграф 1 глава 71) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

У разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором(стаття 589 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених у статті 12 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України

«Про іпотеку»).

У статті 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Тобто законом передбачено певні способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Судом першої інстанції встановлено, що позичальником (іпотекодавцем) порушуються умови основного договору щодо сплати кредитної заборгованості, внаслідок чого утворилась заборгованість, тому у банку виникло право на пред`явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Разом з цим, місцевий суд, з висновком якого погодився й апеляційний суд, вказав про те, що банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки у листопаді 2017 року, а про порушення свого права дізнався 17 вересня 2010 року - на 42-й день з дня направлення повідомлення про дострокове погашення заборгованості, отже позивачем пропущено строки позовної давності.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та

«термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

За нормами статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).

За приписами частин другої та третьої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Разом з цим, ухвалюючи рішення у справі місцевий суд не надав належної уваги доводам позивача щодо вчинення дій, що призвели до переривання позовної давності, апеляційний суд не врахував та не перевірив аналогічні доводи апеляційної скарги щодо наявності таких обставин.

Чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Умовами договору про надання іпотечного кредиту № 0 від 21 вересня 2006 року та договорами іпотеки від 21 вересня 2006 року не встановлено строків, у межах яких іпотекодержатель може задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені у статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»).

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Частиною другою статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

У касаційній скарзі заявник посилається на обставини, які не були враховані під час розгляду справи та її перегляду у апеляційному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року у справі № 422/7325/15-ц залишено без змін рішення Апеляційного суду Львівської області від 25 липня 2016 року, яким ОСОБА_6 відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ПАТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору іпотеки від 21 вересня 2006 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та

ОСОБА_1 указаним позовом ОСОБА_6 звернулася до суду у листопаді 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року у справі № 442/1466/16-ц залишено без змін рішення Апеляційного суду Львівської області від 07 березня 2017 року, яким ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання припиненою іпотеки за договором від 21 вересня 2006 року, за яким ОСОБА_1 передала в іпотекужитлові приміщення, а саме: квартиру АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_1 .

З указаним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду у лютому 2016 року.

У березні 2010 року заявник звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитними договорами: № 0 від 29 травня 2008 року, № 0 від 21 вересня 2006 року, № 9 0) від 29 травня 2008 року (справа № 2-112/11, № 442/969/11, № 2-969/11).

13 березня 2012 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області позовну заяву ПАТ «УкрСиббанк» залишено без розгляду.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 вересня 2016 року скасовано ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 березня 2012 року у частині залишення без розгляду позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитними договорами: № 0 від 29 травня 2008 року, № 0 від 21 вересня 2006 року, № 9 0) від 29 травня 2008 року, а справу направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року провадження у справі закрито.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 травня 2018 року скасовано ухвалу Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про солідарне стягнення заборгованості за кредитними договорами, нарахованих процентів за кредитними коштами, пені та стягнення судових витрат відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 01 квітня 2019 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги АТ «УкрСиббанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання іпотечного кредиту № 0 від 21 вересня 2016 року у сумі 62 594,57 швейцарських франків (заборгованість за кредитом). У задоволенні решти вимог відмовлено.

Заявник також стверджує, що у серпні 2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , в якій просило стягнути суму боргу за договором про надання іпотечного кредиту від 21 вересня 2006 року № 0 у розмірі 91 645,55 швейцарських франків та 427 470,51 грн за несвоєчасне погашення заборгованості (справа № 442/5783/15-ц).

21 грудня 2015 року у справі № 442/5783/15-ц ухвалено рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку через сплив позовної даності.

Вказане рішення суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року.

Постановою Верховного Суду від 29 травня 2019 року (провадження № 61- 25346св18) рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 30 червня 2016 року змінено у частині визначення правової підстави відмови у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк», виключивши з їх мотивувальних частин посилання на сплив позовної давності стосовно вимог про стягнення відсотків та нарахованої на них неустойки, починаючи з 17 вересня 2010 року.

Приймаючи до уваги дії ОСОБА_1 щодо погашення заборгованості за кредитом у 2010 році, а також дії заявника (звернення до суду з позовами про стягнення заборгованості) наявні підстави вважати, що сторонами у справі вчинялись дії, які могли призвести до переривання позовної давності.

За умови, коли вперше позов про стягнення заборгованості було пред`явлено у березні 2010 року, залишилось нез`ясованим питання щодо початку перебігу строку позовної давності за вимогами до ОСОБА_1 , яка заявляла про застосування строку позовної давності.

Разом з цим, вказуючи на безпідставність позовних вимог банку до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та недотримання порядку, визначеного частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» судом не було надано оцінки тому, що іпотека є дійсною для набувача нерухомого майна, а особа, яка набула права власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, та залишено поза увагою положення частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку», де вказано про те, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

Суд апеляційної інстанції вищезазначених обставин не врахував, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги, внаслідок чого дійшов передчасного висновку про обґрунтованість висновків місцевого суду.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позовних вимог.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо.

За наведених вище обставин та враховуючи, що апеляційний суд під час перегляду справине надав належної оцінки висновкам суду першої інстанції, доводам апеляційної скарги, постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи апеляційним судом не встановлені, вичерпна відповідь на доводи апеляційної скарги не надана, постанова апеляційного суду не може вважатись законною і обґрунтованою та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду апеляційної інстанції - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 20 серпня 2019 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

СуддіА. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська