КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2020 року м. Київ

Унікальний номер справи № 759/5474/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/1166/2020

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Добровольській Ю.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сенько М.Ф., по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни, треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання права власності, визнання дій протиправними, усунення перешкод в користуванні власністю, вселення та про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У квітні 2018 року позивач звернувся із позовом, в якому зазначив, що 30 вересня 1999 року між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено шлюб, який не розірвано.

Зазначав, що 22 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір №0 про надання споживчого кредиту, за умовами якого передбачено надання ОСОБА_2 в кредит коштів у сумі 200 000 доларів США строком до 22 листопада 2019 року. Також 22 листопада 2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_2 придбала чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 . Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом КМНО Васьківською В.С. і зареєстровано в реєстрі за номером 5628. Відповідно до п. 6 договору ОСОБА_2 придбала квартиру за письмовою згодою її чоловіка.

Також зазначив, що з часу придбання квартири, а саме з листопада 2007 року позивач та члени його сім'ї: ОСОБА_2 , а також син ОСОБА_3 постійно проживали в квартирі АДРЕСА_1 , тобто використовували цю квартиру як місце постійного проживання. До 2009 року ОСОБА_2 погашала кредит відповідно до умов кредитного договору, однак в період з 25 листопада 2009 року по 11 грудня 2013 року ОСОБА_2 перебувала під вартою, у зв`язку з цим вона не мала реальної можливості погашати кредит.

Звернув увагу на те, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис про право власності №11040962 від 04 вересня 2015 року про державну реєстрацію права приватної власності ТОВ «Кей-Колект» на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ; підстава виникнення права власності - договір іпотеки №5629 від 22 жовтня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Васьківською В.С. Позивач стверджував, що він як співвласник зазначеної квартири не надавав своєї згоди на укладення договору іпотеки від 22 листопада 2007 року №70629 та не знав про умови договору іпотеки.

Позивач зазначив і те, що на спірну квартиру був накладений арешт на підставі ухвали від 24 листопада 2009 року Шевченківського районного суду міста Києва в цивільній справі №2-6739/09, а приватний нотаріус Кобелєва А.М. була зобов`язана відмовити у проведенні державної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект», тому рішення цього нотаріуса, індексний номер 24156550 від 04 вересня 2015 року, про державну реєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» є протиправним і має бути скасовано.

За таких обставин, просив:

- визнати недійсним договір іпотеки №70629 від 22 листопада 2007 року, який укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Васьківською В.С. і зареєстрований в реєстрі за номером 5629;

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. від 04 вересня 2015 року, індексний номер 24156550, про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , номер запису про право власності - 11040962 від 04 вересня 2015 року;

- визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право спільної сумісної власності на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 ;

- визнати протиправним примусове виселення 27 березня 2018 року ТОВ «Кей-Колект» з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1 та членів його сім`ї - дружини ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 ;

- зобов`язати ТОВ «Кей-Колект» не чинити перешкод ОСОБА_1 , у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та матеріальними цінностями, які знаходяться в цій квартирі;

- вселити ОСОБА_1 , в квартиру АДРЕСА_1 ;

- стягнути з ТОВ «Кей-Колект» на його користь як відшкодування завданої моральної шкоди 97 000,00 грн. (т. 1 а.с. 1-13).

ТОВ «Кей-Колект» направив до суду відзив на позовну заяву, на обґрунтування якого зазначив, що при посвідченні іпотечного договору від 22 листопада 2007 року №70629 позивачем було надано заяву про надання згоди ОСОБА_2 на укладання та підписання вищезазначеного договору та передання в іпотеку квартири, яка набута в шлюбі, а заява підписана ОСОБА_1 , справжність підпису підтверджено приватним нотаріусом КМНО Васьківською В.С., та зареєстровано в реєстрі за №5627, скріплена печаткою. Зазначив, що позивачем не надано суду жодних доказів підтвердження своїх стверджень, щодо незаконних дій представників ТОВ «Кей-Колект», а тому є суб`єктивною думкою та припущенням позивача; а наявність арешту не було та не могло бути перешкодою для проведення суб`єктом владних повноважень державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ТОВ «Кей-Колект». Також щодо тверджень позивача про примусове позбавлення житла зазначено, що ОСОБА_2 укладаючи договір іпотеки та ОСОБА_5 , який підтвердив заявою надання згоди ОСОБА_2 на укладення договору іпотеки, одночасно надала свою згоду на позасудове врегулювання спору і реалізацію іпотекодержателем права звернути стягнення на майно в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (т. 1 а.с. 170-179).

Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. подала письмову заяву в якій заперечувала проти позову і просила відмовити в його задоволенні, справу розглянути за її відсутності (т. 1 а.с. 89).

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року, з урахуванням додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. від 04 вересня 2015 року про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект». Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_1 . Зобов`язано ТОВ «Кей-Колект» не чинити ОСОБА_1 перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1 , стягнуто з ТОВ «Кей-Колект» на користь ОСОБА_1 97 000 грн. грошової компенсації моральної шкоди. Стягнуто з приватного нотаріуса КМНО Кобелєвої А.М. на користь держави 352,40 грн. судового збору (т. 1 а.с. 206-208).

В апеляційній скарзі генеральний директор ТОВ «Кей-Колект» - Вишневська О.І. не погодилась з оскаржуваним рішенням в частині задоволених позовних вимог і просила рішення районного суду скасувати та ухвалити нове, яким у позові відмовити повністю.

На обґрунтування скарги зазначила, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту. Висновок районного суду про належність ОСОБА_1 і ОСОБА_2 квартири на праві спільної сумісної власності є помилковим, оскільки судом не враховано, що квартиру придбано за кредитні кошти, що надані Банком, і не визначено зобов`язань кожного з подружжя. Крім того, в частині вимог про скасування рішення державного реєстратора звернувся неналежний позивач. Також зазначила, що іпотечне застереження, яке міститься в договорі іпотеки, є по своїй природі окремим правочином, який і є за своєю сутністю договором про задоволення вимог іпотеко держателя, саме цим застереженням передбачається порядок і види забезпечення зобов`язання. Вважає, що у державного реєстратора були відсутні підстави для відмови в державній реєстрації, враховуючи, що договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог (т. 2 а.с. 1-7).

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гонтарєв Р.М. подав відзив в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін (т. 2 а.с. 36-45).

В судовому засіданні представник ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Клименко П.М. підтримав апеляційну скаргу і просив її задовольнити, позивач ОСОБА_1 , його представник та представник третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Гонтарєв Р.М., третя особа - ОСОБА_2 заперечували проти скарги і просили її відхилити.

Інші особи,які берутьучасть усправі досуду неприбули, прочас тамісце розгляду справи були сповіщені належним чином, у т.ч. розміщенням повідомлення на офіційному веб-сайті судової влади України, про що у справі є докази (т. 2 а.с. 30-35, 46-47, 54-68).

Зважаючи на вимоги ч.ч. 9, 11 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ст. 131, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає задоволеннючастково з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 30 вересня 1999 року позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_2 одружилися, про що зроблено запис №410 (т. 1 а.с. 17).

22 листопада 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про надання споживчого кредиту №0, за яким Банк надав, а позичальник прийняла у кредит на умовах договору 200 000 доларів США, для придбання житла (т. 1 а.с. 24-30).

У день укладення кредитного договору ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Васьківською В.С. за реєстровим №5628, придбала за кредитні кошти квартиру АДРЕСА_1 , і передала цю квартиру в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» на умовах договору іпотеки №70629, що був укладений між ними 22 листопада 2007 року (т. 1 а.с. 31-32, 37-40).

Судом встановлено, що дані правочини були вчинені за наявності згоди чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 176-177).

12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1 та договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки, за якими, разом з іншим, до ТОВ «Кей-Колект» перейшли права вимоги за наведеними кредитним договором та договором іпотеки (т. 1 а.с. 77-83).

01 квітня 2014 року ТОВ «Кей-Колект» направило на адресу ОСОБА_2 повідомлення про намір звернути стягнення на предмет іпотеки вих. №735287-юр (т. 1 а.с. 65).

04 вересня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Кобелєвою А.М. на підставі договору іпотеки від 22 жовтня 2007 року було прийнято рішення №24156550 про державну реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 63, 192-194).

Позивач просив визнати недійсним договір іпотеки №70629 від 22 листопада 2007 року, який укладено між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 з тих підстав, що ОСОБА_1 , як чоловік іпотекодавця, не надав згоди на укладення договору іпотеки та не знав укладення цього договору.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України).

За змістом ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з ч. 2-4 ст. 65 СК України (у редакції станом на день укладення договору іпотеки) при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Судом встановлено, що дані правочини були вчинені зі згоди чоловіка ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , що підтверджується наявними в матеріалах справи заявами. Так, згідно з заявою ОСОБА_1 до АКІБ «УкрСиббанк» від 22 листопада 2019 року він надав згоду на одержання дружиною кредиту в сумі 200 000,00 доларів США (т. 1 а.с. 176). Згідно з заявою ОСОБА_1 від 22 листопада 2007 року, засвідченою приватним нотаріусом КМНО Васьківською В.С., номер в реєстрі 5627, він надав згоду своїй дружині на укладення та підписання договору іпотеки квартири АДРЕСА_1 , яка набута ними в шлюбі (т. 1 а.с. 177).

Тому правильним є висновок суду, що вимоги позивача про визнання недійсним договору іпотеки з підстав відсутності його згоди на укладення правочину, задоволенню не підлягають, як безпідставні.

Відповідно до положень ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Оскільки судом встановлено, що на отримані від Банку кредитні кошти ОСОБА_2 придбала вищезазначену квартиру для проживання, тобто майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї, а відтак й договір, укладений одним із подружжя ( ОСОБА_2 ) в інтересах сім`ї, створює права і обов`язки для другого з подружжя - позивача ОСОБА_1 .

З цих підстав, колегія суддів визнала неспроможними і відхилила доводи апелянта, що ОСОБА_1 не є належним позивачем за заявленими ним вимогами.

З умов розділу 5 Договору іпотеки №70629 від 22 листопада 2007 року вбачається, що сторони договору досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

При цьому, згідно з п. 5.2. Договору іпотеки позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки:

- пункт 5.2.1 Договору, передача Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»;

- пункт 5.2.2 Договору, отримання Іпотекодержателем права продати Предмет іпотеки будь-якій особі на підставі окремого договору про задоволення вимог Іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». (т. 1 а.с. 39).

За змістом ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній станом на день укладення договору іпотеки) сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Положення ст. 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній станом на момент укладення договору іпотеки) та зміст домовленостей сторін, досягнутих у розділі 5 договору іпотеки свідчить про те, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання саме на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Встановивши, що докази укладення такого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у матеріалах справи відсутні, прийняття нотаріусом рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним (правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 11 квітня 2018 року в цивільній справі №554/14813/15-ц).

Таким чином, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої А.М. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вищевказану квартиру за ТОВ «Кей-Колект».

Водночас суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такого висновку Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 4 вересня 2018 року у справі №915/127/18 (провадження №12-184гс18) та у постанові від 20 листопада 2019 року у справі №802/1340/18-а (провадження №11-474апп19) і підстав відступати від цього висновку не вбачається.

З урахуванням вищенаведеного, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню часткового, слід визнати протиправним і скасувати виконаний приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. запис про право власності № 11040962 від 04 вересня 2015 року на нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Враховуючи вищезазначене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зміни оскаржуваного судового рішення в цій частині з мотивів наведених у цій постанові.

Щодо обраного позивачем способу захисту порушеного права, то суд виходить з того, що спір між сторонами виник з приводу порушення права власності на квартиру внаслідок дій з реєстрації такого права за ТОВ «Кей-Колект».

Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи справу №520/17304/15-ц (провадження №14-94цс19), у своїй постанові від 27 березня 2019 року, зазначила про те, що спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права власності на квартиру має розглядатися як спір, який пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на квартиру іншою особою, за якою зареєстроване відповідне право. Належним відповідачем у такій справі є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої внесений відповідний запис у реєстр, нотаріус має залучатися до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору (позиція Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16). Тому для захисту права власності на квартиру позивач вірно звернувся з позовом до відповідача ТОВ «Кей-Колект», тобто особи, за зверненням якої зареєстроване право власності.

Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем та його дружиною ОСОБА_2 права спільної сумісної власності на чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 , оскільки таке їх право ніким не оспорюється, а сам факт перебування квартири у їх власності підтверджується тим, що квартира придбана в зареєстрованому шлюбі за отримані кредитні кошти, які використані в інтересах сім`ї.

З огляду на вищезазначені положення ст. 63 СК України, колегія суддів погодилась з таким висновком суду.

Судом також встановлено, що позивач був примусово виселений з квартири 27 березня 2018 року невстановленими особами та станом на час розгляду справи позивач з сім'єю не має доступу до спірної квартири, остання перебуває в повному володінні ТОВ «Кей-Колект».

Враховуючи вищевикладене, у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору або укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та у ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу УРСР процедури (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц).

У матеріалах справи відсутні докази того, що ТОВ «Кей-Колект» у порядку, встановленому ст. 40 Закону України «Про іпотеку» було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення житлового приміщення (квартири) протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Також у матеріалах справи відсутнє рішення суду про виселення мешканців з квартири АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки.

Таким чином, колегія суддів погодилась з висновком районного суду, що фактичне виселення позивача з квартири, яка є предметом іпотеки, є незаконним, належним способом захисту порушеного права позивача, з огляду на положення ст.ст. 16, 391 ЦК України, є вселення позивача ОСОБА_1 у вказану квартиру.

Оскільки запис про реєстрацію права відповідача ТОВ «Кей-Колект» на вищевказану квартиру підлягає скасуванню за безпідставністю прийнятого державним реєстратором відповідного рішення та відсутності у вищевказаному іпотечному договорі застереження або окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя, що матиме наслідком внесення до реєстру запису про попереднього власника, а позивач за цим рішенням підлягає вселенню у вищевказану квартиру, зобов`язання відповідача ТОВ «Кей-Колект» за судовим рішенням ще й не чинити позивачу перешкод у користуванні вказаною квартирою є зайвим та таким, що задоволенню не підлягає.

Апеляційну скаргу на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року сторони не подавали.

Доводів щодо незаконності висновків районного суду за додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 31 січня 2019 року про стягнення із відповідача на користь позивача 97 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, подана 27 листопада 2018 року апеляційна скарга на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року не містить і цих обставин представник ТОВ «Кей-Колект» - адвокат Клименко П.М. в суді апеляційної інстанції не заперечував про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (т. 2 а.с. 69-70).

Тому, з огляду на положення частини 1 ст. 367 ЦПК України, судом апеляційної інстанції перевірив законність рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року в межах доводів апеляційної скарги івисновок районного суду за додатковим рішенням від 31 січня 2019 року в частині відшкодування моральної шкоди в цьому провадженні не переглядався.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

Позивач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою серії АВ № 0654788, тому звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» (т. 1 а.с. 41 )

Оскільки приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. не є належним відповідачем у цій справі, покладення на неї за оскаржуваним судовим рішенням стягнення 352.40 грн. судового збору за розгляд справи районним судом не можна визнати обґрунтованим, рішення в цій частині підлягає скасуванню.

Тому, на підставі ст. 141 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави із належного відповідача - ТОВ «Кей-Колект» - 1409.60 грн. (1762 грн. х 0.4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року х 2 немайнові вимоги) судового збору за розгляд справи районним судом.

Керуючись ст. 367, п.п. 1-3 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в наступній редакції:

«Визнати протиправним і скасувати виконаний приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою Аллою Михайлівною запис про державну реєстрацію права власності № 11040962 від 04 вересня 2015 року на нерухоме майно - чотирьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»(код ЄДРПОУ -37825968)».

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року скасувати в частині стягнення із приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєвої Алли Михайлівни на користь держави 352 грн. 40 коп.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» () на користь держави 1409 грн. 60 коп. судового збору за розгляд справи районним судом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 07 лютого 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

В.М. Ратнікова

О.В. Борисова