Провадження № 2/643/4625/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020 року Московський районний суд у м. Харкові у складі: головуючого - судді Майстренко О.М., при секретарі Постульга О.Г. розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 3-тя особа: державний нотаріус Третьої Харківської державної нотаріальної контори Лученко Л.А. про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд,- встановив:

ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є донькою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у Королівстві Іспанії. Право власності на квартиру АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 виникло на підставі договору міни від 20.09.1995, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Емельяновою І.Г., реєстраційний номер № 3404. 24.05.2019 державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори винесена постанова про відмову у видачі свідоцтва про правого на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_4 ( ОСОБА_3 ). Вона вимушена звернутись до суду для визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Представник позивача звернувся з заявою про розгляд справи без його участі, позов підтримав та просив його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з явився, від нього поступила заява про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечує.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у Королівстві Іспанії померла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянка Іспанії, яка проживала на день смерті за адресою: АДРЕСА_2 .

Спадковим майном є квартира АДРЕСА_1 у зв`язку з чим, згідно ст.71 Закону України «Про міжнародне приватне право», спадкування цього спадкового майна регулюється правом України.

Право власності на квартиру АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_3 виникло на підставі договору міни від 20.09.1995, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Емельяновою І.Г., реєстраційний номер № 3404.

Згідно ч.1ст.1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини у строк, встановлений ч.1 ст.1270 Цивільного кодексу України.

Від імені позивача, на підставі довіреності, ОСОБА_2 30.03.2019 звернувся до Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. на підставі якої була заведена спадкова справа № 88/2019. Державним нотаріусом Третьої Харківської міської державної нотаріальної контори 24.05.2019 винесена

постанова про відмову у видачі свідоцтва про правого на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 після померлої ОСОБА_4 . КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради надана довідка від 26.04.2019, якою підтверджено інформацію стосовно виникнення права власності за ОСОБА_3 .

Довідкою від 26.02.2019 року Головного управління поліції бюро видач посвідчень особи та паспортів Памплона засвідчено, що перед тим, як набути іспанського громадянства, ОСОБА_5 була власницею ідентифікаційного номера іноземця ( НОМЕР_1 як іноземна громадянка, резидент Іспанії з українським громадянством. У своєму документі NIE бувши громадянкою України, вона була записана як ОСОБА_6 .

ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , про що в книзі реєстрації актів про народження 22.01.1990 зроблено запис за № 402.

ОСОБА_3 була одружена з ОСОБА_2 , який є батьком ОСОБА_1 . 03.10.1995 року шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 .

Відповідно до положень ч.1ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Частиною 1 статті 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює судове рішення про задоволення позову.

Підстав для неприйняття визнання позову відповідачем судом не встановлено.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Ст. 1261ЦК України передбачено, що у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця. При цьому, їх частки у спадщини, відповідно до положень ч.1ст. 1267 ЦК України, є рівними.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Як передбачено ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, в т.ч. шляхом визнання права.

Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Право власності гарантоване ст. 41 Конституції України і не може бути визнане дійсним чи не дійсним, оскільки як суб`єктивне право є можливістю здійснювати або не здійснювати будь-які дії, що прямо незаборонені законом, у даному випадку володіти, користуватися і розпоряджатися своїм житлом.

За приписами ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу . За правилами ч. 1 ст. 1258, ч. 1 ст. 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до п.3 Роз`яснень Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності ( ст.392 ЦК України). Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у

нотаріальному порядку.

Відповідно до положень ч. 1 ст.368 і ч. 2 ст.372 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

Частинами 1, 2 ст. 370 ЦК України визначено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Згідно ч. 1ст. 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Суд звертає увагу на те, що згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд враховує, що виключно позивачу належить право обирати спосіб захисту порушеного права і що в результаті визначення розміру частки позивача між останньою і відповідачами припиняється право спільної сумісної власності та

виникає право спільної часткової власності.

Як вбачається з практики ВССУ (а саме ухвали ВССУ від 12.12.2012 року № 6-44981ск12) ідеальна частка - це частка у праві на річ.

Оскільки частки кожного із співвласників є рівними, кожен учасник спільної сумісної власності має право вимагати виділення ідеальних часток. У цьому випадку це по 1/2 частині квартири, оскільки учасників спільної сумісної власності два.

Враховуючи вищенаведені обставини, зокрема те, що відповідач визнає позов в повному обсязі, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд дійшов до переконання, що позивач своїми доказами довів та переконав суд у достовірності обставин справи та обґрунтованості своїх вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 16, 330, 384, 370, 372, 392 ЦК

України, ст. 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ квартири АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Текст судового рішення доступний для ознайомлення у Єдиному державному реєстрі судових рішень за веб-адресою: http://wwwreyestr.gov.ua.

Суддя: О.М. Майстренко