Номер провадження: 22-ц/813/2534/20
Номер справи місцевого суду: 522/4970/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.04.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

Головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

з участю секретаря - Воронової Є.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Бойчука А.Ю., повний текст рішення складено 07 серпня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, зазначаючи в якості третьої особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про скасування постанови прокуратури Одеської області, по якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову прокуратури Одеської області від 07.02.2018 року про визначення ОСОБА_1 розміру шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів прокуратури;

- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди на його користь в розмірі 770 536,00 гривень;

- стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування матеріальної шкоди на його користь у розмірі 472 796,00 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначав, що 09 лютого 2009 року він був затриманий співробітниками СБУ і Генеральної прокуратури в порядку ст. 115 КПК України. Кримінальне переслідування по відношенню до нього з боку працівників правоохоронних органів тривало 8 років 3 місяця та 22 дня та закінчилося 31 травня 2017 року із закриттям справи за реабілітуючими підставами.

У зв`язку з вищевикладеним, позивач вважав, що має право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, згідно вимог Закону та наполягає на спричиненні матеріальної шкоди у вигляді неотриманої заробітної плати в розмірі 472 796 гривень та моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 770 536 гривень.

Позивач не згоден з розміром матеріальної шкоди, визначеної прокуратурою Одеської області в постанові від 07.02.2018 року, винесеної відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та вважає дану постанову протиправною та такою, що підлягає скасуванню.

Рішенням Приморського районного суду м. Одесивід 27 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивач звернувся з позовом не до тієї особи, стягнення з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України суми матеріальної та моральної шкоди призведе до нецільового використання бюджетних коштів, дії державних органів не визнані незаконними і шкода не підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету України, для відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_1 порушив порядок звернення, також судом зроблено висновок про не доведеність суми моральної шкоди.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якої просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_2 , посилається на порушення норм процесуального та матеріального права.

У своєму відзиві державна казначейська служба України, вважає рішення суду законним та обґрунтованим, доводи апеляційної скарги не є такими, що підлягають задоволенню.

Прокуратура Одеської області, у своєму відзиві зазначає, що підстав для скасування законного та обґрунтованого рішення у апеляційній скарзі не зазначено.

Указом Президента України № 452/2017 від 29 грудня 2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах», ліквідовано Апеляційний суд Одеської області, створено Одеський апеляційний суд, який здійснює правосуддя в апеляційному окрузі, який включає Одеську область, з місцезнаходженням у м. Одесі.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Частиною 5 ст. 31 ЦПК України передбачено, що у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

На виконання вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ЦПК України рішенням зборів Одеського апеляційного суду від 28.12.2018 №1 днем початку роботи суду визначено 03.01.2019, до якого підлягають передачі всі справи, що перебували в провадженні Апеляційного суду Одеської області.

За результатами автоматичного розподілу після створення нового суду визначено головуючого суддю Комлева О.С. зі складом колегії суддів.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року цивільна справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 була прийнята до провадження та призначена до розгляду (а.с. 59 т. 2).

Справа призначалась до розгляду у судові засідання на 08.05., 18.09., 23.10., 28.11.2019 року, 29.01.2020 року, однак її розгляд було відкладено з об`єктивних причин, а саме: неналежне сповіщення, неявка сторін, хвороба суддів.

При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на наступне.

Поняття розумних строків розгляду справи в контексті ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нетотожне (неідентичне) поняттю процесуальних строків в національних системах права. Право Європейського Суду з прав людини є «автономним» і його тлумачення Судом Конвенції не пов`язане з тлумаченням права національними судами.

В пункті 1.6. Європейської хартії про статус суддів (Рада Європи, 1998 р.) з урахуванням положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що «кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом» зазначено, що на державу покладається обов`язок забезпечувати суддів всіма засобами, необхідними для належного виконання їхніх завдань, і зокрема, для розгляду справ в межах розумного періоду часу.

У пункті 33, 35 Рекомендації СМ/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки, ухваленою Комітетом Міністрів Ради Європи 17 листопада 2010 року, підкреслено, що кожна держава повинна виділяти судам достатньо ресурсів, приміщень та устаткування, щоб вони могли функціонувати відповідно до стандартів, викладених у ст.6 Конвенції, а також щоб судді могли ефективно працювати.

У судах має працювати достатня кількість суддів та кваліфікований допоміжний персонал.

Тому, незабезпечення належного функціонування судової системи через відсутність достатньої кількості суддів, у зв`язку з надмірним навантаженням, унеможливлює розгляд справ у строки, передбачені національним законодавством.

З січня 2019 року по квітень 2020 року внаслідок автоматизованого розподілу в провадження судді Комлевої О.С. надійшло понад 904 справи, з яких розглянуто 587 справ.

З урахуванням надмірного навантаження, яке виходить за межі фізичних можливостей, недостатньою кількістю суддів (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 16), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці і т.п.), суд апеляційної інстанції позбавлений можливості розглянути справу у строки, передбачені національним законом.

Апеляційний суд звертає увагу на ту обставину, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , перебуває у провадженні суду апеляційної інстанції з вересня 2019 року (а.с. 14 т. 2).

Сторони про розгляд справи на 08 квітня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 233-235 т. 2).

Від ОСОБА_1 на адресу суду надійшли письмі пояснення, в яких представник просить розглянути апеляційну скаргу за його відсутності (а.с. 236-237 т. 2).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання відкладення розгляду справи.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду у повному обсязі зазначеним вимогам не відповідає з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 з 19 травня 2006 року до 10 лютого 2009 року проходив службу в органах прокуратури Одеської області, займаючи посади помічника Іллічівського транспортного прокурора Одеської області, помічника прокурора прокуратури Малиновського району міста Одеси, слідчого та старшого слідчого прокуратури Малиновського району міста Одеси (а.с. 134-135 т. 1).

09 лютого 2009 року позивач був затриманий співробітниками СБУ і Генеральної прокуратури у порядку ст.115 КПК України.

Наказом Прокуратури Одеської області № 85к від 10 лютого 2009 року старшого слідчого прокуратури Малиновського району м. Одеси ОСОБА_1 за вчинення проступку, який порочить працівника прокуратури звільнено із займаної посади та органів прокуратури Одеської області (а.с. 130-131 т. 1).

12 лютого 2009 року Печерський районний суд м. Києва обрав міру запобіжного заходу у відношенні ОСОБА_1 у вигляді утримання під вартою строком на два місяці в умовах Одеського слідчого ізолятора №21.

08 квітня 2009 року Печерський райсуд м. Києва продовжив термін утримання під вартою до чотирьох місяців.

05 червня 2009 року Апеляційний суд м. Києва продовжив термін утримання під вартою до шести місяців.

24 вересня 2009 року Дніпровський райсуд м. Херсона на стадії попереднього розгляду кримінальної справи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою змінив на заставу.

18 червня 2010 року вироком Дніпровського районного суду м. Херсона Мілошевича В.С. виправдано за відсутності складу злочину (а.с. 17-45 т. 1).

03 серпня 2010 року ухвалою апеляційного суду Херсонської області апеляційна скарга прокуратури відхилена вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 червня 2010 року залишено без змін (а.с. 46-50 т. 1).

Ухвалою Верховного Суду України від 19 травня 2011 року скасовано вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 18 червня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 03 серпня 2010 року з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі суду (а.с. 51- 55 т. 1).

28 грудня 2011 року вироком Дніпровського районного суду м. Херсона ОСОБА_1 виправдано за відсутності складу злочину (а.с. 56-73 т. 1).

06 березня 2012 року ухвалою апеляційного суду Херсонської області скасовано вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 28 грудня 2011 року з направленням справи на новий розгляд в іншому складі суду (а.с. 74-77 т. 1).

15 квітня 2013 року вироком Дніпровського районного суду м. Херсона ОСОБА_1 виправдано за відсутності складу злочину (а.с. 74-92 т. 1)

14 січня 2014 року ухвалою апеляційного суду Херсонської області апеляційна скарга прокуратури відхилена вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 15 квітня 2013 року залишено без змін (а.с. 93-95 т. 1).

23 грудня 2014 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14 січня 2014 року скасовано з направленням справи на новий апеляційний розгляд (а.с. 96-101 т. 1).

03 вересня 2015 року ухвалою апеляційного суду Херсонської області вирок Дніпровського районного суду м. Херсона від 15 квітня 2013 року скасовано з направленням кримінальної справи до Генеральної прокуратури України для організації додаткового розслідування (102-106 т. 1).

Постановою прокуратури Одеської області від 31.05.2017 року, кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 закрито на підставі ч. 1 п. 3 ст. 284 КПК України (Кримінальне провадження закривається в разі, якщо: не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати) (а.с. 108-129 т. 1).

Постановою заступника прокурора Одеської області від 07.02.2018 року, на підставі звернення ОСОБА_1 , визначено розмір шкоди, завданою ОСОБА_1 діями органів прокуратури у розмірі 280914, 19 гривен за період з 10.02.2009 року по 31.05.2017 року (а.с. 157-158 т. 1).

З постанови заступника прокурора Одеської області від 07.02.2018 року, вбачається, що розрахунок проведено з середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , згідно з постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, за два місяця роботи перед звільненням, яка складає 2834,79 гривен, та відповідно середньоденна заробітна плата 134,99 гривен за 2081 робочий день (а.с. 158 т. 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що органи Казначейства, зокрема Державна казначейська служба України, не обособлюють державу чи Державний бюджет України, а є окремими юридичними особами, які не можуть нести відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, і підприємств або державних органів.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком з наступних підстав.

Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

Таким чином, відшкодування моральної шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави.

Тобто, органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме ці органи мають відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди.

Відповідно до частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду

З урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц.

За таких підстав, колегія суддів дійшла висновку про пред`явлення позивачем позову до належних відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції також виходив з того, що дії державних органів не визнані незаконними та/або не є доведеними, що вони були незаконними, то і шкода не підлягає відшкодуванню за рахунок державного бюджету України.

З таким висновком, колегія суддів не погоджується в повній мірі з огляду на таке.

За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

З урахуванням того, що відносно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу, яка була закрита 31 травня 2017 року за реабілітуючими підставами, колегія суддів дійшла висновку, що відповідно до вищезазначених норм закону, позивач має право на відшкодування спричиненої йому незаконним притягненням до кримінальної відповідальності моральної та матеріальної шкоди.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року по справі № 757/53996/17.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання протиправною та скасування постанови прокуратури Одеської області від 07.02.2018 року про визначення ОСОБА_1 розміру шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів прокуратури, а також відмовляючи у стягненні з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування матеріальної шкоди на користь позивача у розмірі 472 796,00 суд першої існтанції виходив з того, що для відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_1 повинен був звернутися до суду першої інстанції за винесенням постанови (ухвали) про відшкодування шкоди, а в разі із незгодою оскаржити відповідну постанову в порядку визначеному Законом.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з таким висновком суду за таких підстав.

Позивач 05.07.2017 року, 10.08.2017 року та 01.12.2017 року звертався до Прокуратури Одеської області із заявами, у яких просив визначити розмір відшкодування шкоди та винести відповідну постанову, згідно з вимогами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

07.02.2018 року Прокуратура Одеської області прийняла постанову про визначення розміру шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів прокуратури, згідно з якою, визначено розмір шкоди завданої ОСОБА_1 діями органів прокуратури в розмірі 280914,19 гривень за період з 10.02.2009 року по 31.05.2017 року.

З оскаржуваної постанови прокурора вбачається, що розрахунок проведено з середньомісячної заробітної плати ОСОБА_1 , згідно з постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, за два місяця роботи перед звільненням, яка складає 2834,79 гривен, та відповідно середньоденна заробітна плата 134,99 гривен за 2081 робочий день (а.с. 158 т. 1).

ОСОБА_1 не погоджується з розрахунком, та вважає, що розрахунок повинен бути здійснений з урахуванням Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а також з урахуванням Закону України «Про індексацію грошових коштів населення», та сума, яка підлягає сплаті становить 472 796 гривен.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» Відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

Стаття 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», передбачає, що у випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, в місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи дізнання, досудового слідства, прокуратури і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Зі статті 2 Закону України «Про індексацію грошових коштів населення», вбачається, що індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення).

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, щопозивач правильно у відповідності до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» звернувся до суду.

Однак, колегія суддів дійшла висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання протиправною та скасуванні постанови прокуратури Одеської області від 07.02.2018 року про визначення ОСОБА_1 розміру шкоди, завданої громадянину незаконними діями органів прокуратури та стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування матеріальної шкоди на його користь у розмірі 472 796,00 гривень задоволенню не підлягають, з тих підстав, що розрахунок проведено вірно, з урахуванням з середньомісячної заробітної плати за два місяця роботи перед звільненням, яка складає 2834,79 гривен, та відповідно середньоденна заробітна плата 134,99 гривен за 2081 робочий день, яка має разовий характер, та у відповідності до ст.. 2 Закону України «Про індексацію» не є об`єктом індексації.

Також до цих правовідносин не може бути застосовано положення Закону України ««Про компенсацію громадянам втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків їх виплати», про що зазначено в позовній заяві ОСОБА_1 з тих підстав, що у відповідності до ст. 2 цього Закону, під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 770 536 грн. є не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав.

ОСОБА_1 перебував під слідством та судом 8 років 3 місяці та 21 дні (99 місяців та 21 день) з 10.02.2009р. по 31.05.2017р., з яких під вартою знаходився 7 місяців та 14 днів (з 10.02.2009 по 24.09.2009).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 770 536,00 грн., ОСОБА_1 виходив з наступного розрахунку за період з 09.02.2009 року по 24.09.2009 року у двох розмірах мінімальної заробітної плати за кожний місяць (3200х2х7 років 8 місяців 7 днів) = 6400х92 місяця+7 днів = 686 769 гривень, а знаходження під вартою розрахував в трьох розмірах мінімальної заробітної плати за кожний місяць (3723х3х7 місяців +15 днів) = 78183+5584= 83767 гривень.

Колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, шляхом стягненняз Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди на його користь в розмірі 770 536,00 гривень підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

Конституція України, як основний закон, закріплює в Україні засади державної політики, спрямованої, насамперед, на забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя.

Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за статтею 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави.

На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У разі скасування вироку суду як неправосудного держава відшкодовує матеріальну і моральну шкоду, завдану безпідставним засудженням.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зп. 2 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до п. 5 ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодуванню громадянинові підлягає моральна шкода.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Судом встановлено, що внаслідок незаконних дій працівників слідства та прокуратури ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, яка проявилась в порушенні нормальних життєвих стосунків, нанесення шкоди діловій репутації, хвороба батька позивача, тобто незаконне перебування позивача під слідством та судом, знаходження його під вартою вочевидь мали негативні наслідки пов`язані з цим душевні та моральні страждання і переживання.

При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити ступінь страждань, заподіяних громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, визначаючи розмір відшкодування суд має виходити із засад поміркованості, розумності, виваженості та справедливості.

Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш аніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У відповідності до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Пунктом 14 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, згідно яких: розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду.

Право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом національного права.

Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3 Конституції України). Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, враховуючи рішення Європейського Суду від 08 червня 1976 року у справі «Енгель та інші проти Нідерландів» та рішення від 02 грудня 1986 року у справі «Боцано проти Франції», кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Кожен, кого обвинувачене у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Таким чином, у зазначеному Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися та обґрунтовуватися судом із урахуванням мінімального розміру заробітної плати на час розгляду справи.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2020 року був встановлений в розмірі 4723 гривні.

З огляду на період перебування ОСОБА_1 під слідством (8 років 3 місяця та 21 день) розмір відшкодування моральної шкоди гарантований позивачу складає 470776, 35 гривень (4723х8 роки 3 місяців 21 днів =470776,35).

Однак, на наведене суд першої інстанції уваги не звернув та відмовив у стягненні моральної шкоди.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Оскільки, висновки суду першої інстанції зроблені при невідповідності висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 386, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 липня 2018 року - скасувати.

Прийняти постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Державної казначейської служби України, третя особа Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови прокуратури Одеської області від 07.02.2018 року, стягнення моральної та матеріальної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України відшкодування моральної шкоди на користьОСОБА_1 в розмірі 470776 (чотириста сімдесят тисяч сімьсот сімдесят шість) гривень 35 копійок.

В решті позовні вимоги - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 15 квітня 2020 року.

Головуючий______________________________________О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Т.В. Цюра