_________________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/947/5345/20
УХВАЛА

23.12.2020 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого - судді Маломуж А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі заяву ОСОБА_1 , інша сторона ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИВ:

21.12.2020 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, шляхом накладення арешту на все майно, що належить відповідачу та встановити відповідачу тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, посилаючись на те, що невжиття заходів забезпечення майбутнього позову може істотно ускладнити ти унеможливити розгляд справи та виконання ймовірного рішення суду, в зв`язку з чим заявник змушений звернутись до суду з даною заявою.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями зазначена заява передана судді Маломуж А.І.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява розглядається судом без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Відповідно до ст. 151 ЦПК України, у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; ціну позову, про забезпечення якого просить заявник; пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Ознайомившись з заявою про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що вимога про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно задоволенню не підлягає, оскільки позивачем не надано доказів в обґрунтування співмірності виду забезпечення позову із заявленими позовними вимогами. Крім того, як вбачається з заяви позивач просить накласти арешт на все майно, однак будь-які дані про наявне майно у відповідача відсутні.

Враховуючи те, що позивачем в клопотанні про забезпечення позову належно не обґрунтовано необхідності забезпечення позову саме у спосіб накладення арешту на все майно відповідача, та вимога є абстрактною, тобто не вказано яке саме майно, а тому, суд вважає за необхідне в задоволенні клопотання про забезпечення позову в частині накладення арешту відмовити.

Щодо вимог про тимчасове обмеження відповідачки у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Відповідно до вказаної правової норми громадянину України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон.

Такі обмеження права громадян України на виїзд за кордон у конкретно визначених законом випадках мають тимчасовий характер і зумовлені необхідністю забезпечення захисту прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України вирішується при виконанні судових рішень, ухвалених у порядку, передбаченому ч.2 п.19 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема в разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Звертаючись до суду з клопотанням про забезпечення позову в частині про тимчасове обмеження ОСОБА_3 у праві виїзду за межі України, позивач вказував на те, що відповідач навмисне ухиляється від виконання зобов`язань за договором про сплату аліментів.

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Зокрема, задоволення такого клопотання можливе лише за умови доведення факту ухилення відповідача ОСОБА_3 від виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів заяви договір оскаржується у судовому порядку, виконавчого напису нотаріусом не видано, рішення суду наразі відсутнє.

Сам по собі факт не виконання ним свого обов`язку по погашенню боргу не може свідчити про ухилення останнього від виконання своїх зобов`язань, будь яких інших доказів до клопотання не надано.

Окрім того, в заяві не зазначено з якою саме позовною заявою бажає звернутися до суду заявниця.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. 149-153, 247, 441 ЦПК України, суддя,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , інша сторона ОСОБА_2 про забезпечення позову до подання позовної заяви відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави суму відстроченого судового збору у розмірі 00 грн. 40 коп.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду через Київський районний суд м. Одеси протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали суду.

Повний текст ухвали складено та підписано 23.12.2020 року.

Суддя Маломуж А. І.