1Справа № 335/930/14-ц 2/335/1857/2020
РІШЕННЯ
14 грудня 2020 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Воробйова А.В., за участю секретаря судового засідання Барсукової В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Запоріжжя цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -
Позивач ПАТ КБ Приватбанк звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_1 , в якому зазначив, що 07.08.2007 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, за яким позичальник отримав кредит у сумі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
Судовим наказом, виданого Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 23.06.2010 року з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у розмірі 22 783, 3 гривень.
Позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.08.2007 року у розмірі 36 326 гривень 17 копійок, а також судові витрати.
В судове засідання представник позивача не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Разом з тим, з наданого по даній справі розрахунку боргу вбачається, що нарахування відсотків здійснювалося як до моменту звернення до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя і винесення останнім судового наказу від 23.06.2010, так і після цього аж до моменту звернення до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя 29.01.2014 року.
При цьому, як в позовній заяві, так і в доданих до неї матеріалах, у тому числі в заяві на отримання кредиту, строк дії кредитного договору взагалі не зазначено. Як вказано в цій же заяві, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки, однак і цей термін ніде не зазначено. Після звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя і винесення останнім судового наказу від 23.06.2010 року кредитну картку ОСОБА_1 було заблоковано і відповідно користуватися нею та виділеними кредитними коштами з того часу він не мав можливості. Таким чином, нарахування позивачем процентів після закінчення строку кредитування та звернення до суду із заявою про видачу судового наказу не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду.
Крім того, розрахунок розміру заборгованості проведено станом на 31.12. 2013 року та включає у себе суму в розмірі 22 783, 30 грн., яка була задоволена судовим наказом Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2010 року. У подальшому, без будь-якого детального аналізу складових цієї суми її було просто відмінусовано і таким чином, виведено остаточну суму заборгованості у розмірі 36 326, 17 грн. Таким чином, позивачем пропонується фактично подвійне стягнення сум заборгованості (тіла кредиту) за різні періоди. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню у зв`язку із наступним.
Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77).
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89).
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Частиною першою ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу.
Згідно частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При вирішенні справи суд приймає до уваги приписи частини четвертої 263 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним.
Судом встановлено, що 07.08.2007 року між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 був укладений договір № б/н, за яким позичальник отримав кредит у сумі 10 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
З наданих по даній справі доказів не можливо встановити дату закінчення строку дії кредитного договору, а після звернення до суду із заявою про видачу судового наказу, позивач продовжував нараховувати ОСОБА_1 відсотки у розмірі 30% річних.
Отже, нарахування позивачем процентів після закінчення строку кредитування та звернення до суду із заявою про видачу судового наказу до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по день повного погашення заборгованості, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду.
Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, в тому числі і процентів по вищевказаному кредитному договору у сумі з відповідача ОСОБА_1 є необґрунтованими, а відтак в задоволенні таких необхідно відмовити.
Крім того, суд звертає увагу на те, що судовим наказом, виданим Жовтневим районним судом м. Запоріжжя 23.06.2010 року з ОСОБА_1 стягнуто заборгованість у розмірі 22 783, 3 грн., що включає в себе і суму заборгованість за кредитом (тіло кредиту). Отже, у випадку задоволення позовних вимог в цій частині буде допущено фактично подвійне стягнення тіла кредиту.
Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким чином, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -
В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити у повному обсязі.
Рішення суду може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя А.В.Воробйов