Дата документу 29.12.2020 Справа № 335/3764/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3764/20 Головуючий у 1-й інстанції: Гашук К.В.
Провадження №22-ц/807/3668/20 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді - доповідача суддів: Подліянової Г.С., Гончар М.С., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину,-

В С Т А Н О В И В:

В травні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтував тим, що з 27 лютого 2004 року перебував з ОСОБА_1 у шлюбі, який був розірваний рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2019 року.

У шлюбі народилася дитина донька, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позивач вказував, що оскільки дитина перебуває на його утриманні, проживає разом з ним, а відповідач в добровільному порядку не допомагає йому утримувати дитину в повній мірі, вимушений звернутися до суду.

Із урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просив суд:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ј частини заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 06 травня 2020 року до повноліття дитини.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 жовтня 2020 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення аліментів на дитину.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи про стягнення аліментів, у зв`язку з чим не мала змоги подати відзив, докази, викликати свідків, що вплинуло на результат розгляду справи. Крім того, суд першої інстанції не з`ясував обставин щодо фактичного місця проживання відповідача, не дослідив з ким із батьків проживає неповнолітня ОСОБА_3 та хто з батьків несе витрати по її утриманню.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 01 січня 2020 року це 210 200,00 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 2102 грн (2102 грн х 100 = 210 200,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Встановлено, що предметом позову в цій справі є стягнення аліментів.

Апеляційний суд врахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а тому не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною в силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1, ч. 2 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За вимогами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відповідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в повній мірі не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що дитина сторін проживає з батьком, тому він має передбачене законом право на її утримання до досягнення повноліття, а відповідач спроможна надавати таке утримання у вигляді 1/4 частини від свого заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно та такий розмір аліментів суттєво не вплине на її майновий стан.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, оскільки вони відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , виданого Віддлілом реєстрації актів цивільного стану Хортицького районного управління юстиції м. Запоріжжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , 27 лютого 2004 року зареєстрували шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис №50. (а.с. 8).

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Віддлілом реєстрації актів цивільного стану Хортицького районного управління юстиції м. Запоріжжя, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьками якої ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . (а.с. 9).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_2 , серії НОМЕР_3 , його зареєстрованим місцем проживання з 07 серпня 1992 року є : АДРЕСА_1 . (а.с. 3-3зворот).

Відповідно до копії паспорта ОСОБА_1 , серії НОМЕР_4 , її зареєстрованим місцем проживання з 31 березня 2007 року є : АДРЕСА_1 . (а.с. 5-7).

Відповідно до Витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання №2314-1, виданного Вознесеніським районним відділом у м. Запоріжжі Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_3 з 31 березня 2007 року є : АДРЕСА_1 . (а.с. 10).

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, задоволено, розірвано шлюб, зареєстрований 27 лютого 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Хортицького районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис №50 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . (а.с. 11-13).

Відповідно до Розпорядження голови районної адміністрації від 14 липня 2020 року №277 Про визначення порядку участі ОСОБА_1 у вихованні ОСОБА_3 ,, визначено наступний порядок участі ОСОБА_1 у вихованні неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : з п`ятниці по неділю з 19.00 години по 18.00 годину та зобов`язано ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 в реалізації її прав на особисте спілкування з дитиною, а ОСОБА_1 дотримуватись встановленого порядку з урахуванням інтересів дитини. (а.с. 46).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Отже, системний аналіз норм статей 180, 181, 183 СК України з врахуванням роз`яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", дає підстави дійти висновку про те, що право на стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини має той з батьків, з ким проживає дитина, і право вибору способу виконання обов`язку щодо утримування дитини належить виключно останньому.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає з позивачем ОСОБА_2 , що підтверджується витягом з єдиного державного демографічного реєстру за паспортом дитини. Факт мешкання відповідачки ОСОБА_1 окремо встановлено рішеням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2019 року про розірвання шлюбу ( а.с. 10-13).

Факт проживання дитини разом з батьком також підтверджується розпорядженням голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району № 277 від 14.07.2020 року про визначення порядку участі ОСОБА_1 у виховані ОСОБА_3 , де чітко зазначено, що дитина ОСОБА_3 проживає разом з баитьком за адресою: АДРЕСА_1 . ( а.с. 46).

Зазначені обставини ОСОБА_1 не спростовані, що є її процесуальним обов`язком відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України.

Доказів того, що дитини проживає разом з відповідачкою ОСОБА_1 , остання не надає і до апеляційної скарги.

З урахуванням того, що неповнолітня дитина проживає разом з батьком та перебуває на утриманні батька, та того, що батьки в добровільному порядку не домовилися про утримання доньки, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновків про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення аліментів з ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 існував спір про визначення місця проживання дитини та, що ОСОБА_2 чинить перешкоди у спілкуванні матері і дитини, колегією суддів не беруться до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів звернення ОСОБА_1 до органів поліції з відповідними заявами, а навпроти, з розпорядження голови районної адміністрації вбачається, що ОСОБА_1 бажає встановити графік побачень з дочкою вівторок 19.00, четвер 19.00,4 неділі в місяць. (а.с. 46).

ОСОБА_5 не доведено, що донька проживає разом з нею, матеріали справи не містять рішення суду, угоди між батьками, відповідно до яких буде визначено місце проживання дитини з матір`ю, водночас з матеріалів справи вбачається, що місце реєстрації дитини збігається з місцем реєстрації батька, що свідчить про те, що дитина проживає разом з ним. Договір оренди квартири від 01 серпня 2020 року на який посилається ОСОБА_1 критично сприймається колегією суддів, оскільки достеменно не встановлює, що дитина проживає з матір`ю за вказаною адресою, та оскільки законом передбачено право на стягнення аліментів тим з батьків з ким проживає дитина, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованих висновків про задоволення позову про стягнення аліментів.

Однак, доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 не була належним чином повідомленою про дату, час місце розгляду справи в цій частині є обгрунтованими.

Нормами ч.2 ст. 211 ЦПК України передбачено, що про місце дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи.

Разом з тим, наявні у справі докази свідчать про відсутність належного повідомлення відповідача ОСОБА_1 про місце, дату і час розгляду справи у суді першої інстанції, оскільки рекомендоване повідомлення по вручення поштового відправлення ( судової повістки) повернулося до суду з відмідкою « за відсутності адресата» ( а.с. 29).

В той же час, Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип рівності сторін, один зі складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом (п.23 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Gurepka v. Ukraine (№2)»).

ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене в параграфі 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене сменсу, якби сторона у спарві не булла повідомлена про слухання таким чином, щою мати можливість братии участь у ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, установлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату й місце проведення засідання, а й мати достатньо часу, щоб устигнути підготуватися до справи. (п.п.25,27 рішення від 13 грудня 2011 року у справі «Trudov v. Russia»).

Між тим, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Неповідомлення судом першої інстанції відповідача ОСОБА_1 належним чином про час та місце судового розгляду даної справи, не давало суду підстав для ухвалення заочного рішення у даній справі, що у відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_2 , оскільки апеляційним судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 проживає разом з батьком та перебуває на його утриманні, а відповідачкою зазначені обставини не спростовані.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Враховуючи те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню та беручи до уваги, що ухвалене нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , та враховуючи положення п.3 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у сумі 420.40 грн. Підстав для перерозподілу судових витрат понесених ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги немає, оскільки позов задоволено, тому судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції, покладаються на відповідача відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 червня 2020 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_5 ) на користь ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_6 ) аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позовної заяви - 06 травня 2020 року до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню в межах суми за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 420.40 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 29 грудня 2020 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Маловічко С.В.