Провадження № 22-ц/812/2143/20 Головуючий суду першої інстанції Боброва І.В.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа 2-990/11

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

без участі учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року, постановлену під головуванням судді Бобрової І.В., в залі судового засідання в м. Миколаєві, о 15 год 43 хв, за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

21 вересня 2020 року ОСОБА_1 , звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

Доводи заяви обґрунтовано тим, що на виконанні приватного виконавця Баришнікова А.Д. перебуває виконавчий лист № 2-990/11, виданий 27 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі - ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») заборгованості за кредитним договором №0 від 13 листопада 2007 року в розмірі 1 206 322 грн 97 коп. Вказаний виконавчий лист вже неодноразово пред`являвся до державної виконавчої служби. Останній раз постановою державного виконавця від 03 жовтня 2016 року було відкрито виконавче провадження № 52384518 та постановою від 25 квітня 2017 року закінчено. Постановою приватного виконавця від 27 квітня 2020 року відкрито виконавче провадження № 61930431. Отже, виконавчий документ було пред`явлено до виконання з порушенням встановленого трирічного строку.

Крім того, ухвалою Господарського суду Миколаївської області у справі № 5016/1789/2011 грошові вимоги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у розмірі 1 362 787 грн. 08 коп., заявлені в рамках справи про банкрутство фізичної особи підприємця ОСОБА_2 , що виникли на підставі договору надання споживчого кредиту № 0, визнано погашеними. Звернув увагу суду на те, що зазначена вище сума значно перевищує суму стягнуту за рішенням суду. Постановою господарського суду Миколаївської області від 28 квітня 2011 року фізичну особу підприємця ОСОБА_1 було визнано банкрутом, при цьому грошові вимоги за договором споживчого кредиту № 0 в рамках згаданої справи заявлено не було.

Посилаючись на викладене, заявник просив суд визнати виконавчий лист № 2-990/11, виданий 27 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року в задоволенні заяви відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що відповідно до доказів наявних матеріалах справи строк пред`явлення виконавчого листа до виконання стягувачем ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» не було пропущено, оскільки боржник звернувся до приватного виконавця своєчасно 14 квітня 2020 року. Також визнання ОСОБА_1 , як фізичної особи - підприємця, банкрутом за боргами які виникли у нього в процесі діяльності як фізичної особи підприємця не звільняє його від виконання зобов`язання яке він та вона брали на себе як фізичні особи, а виконавчий документ про стягнення боргу з останнього визначає боржника як фізичну особу, без зазначення його господарського статусу та підлягає виконанню.

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просив її скасувати та постановити нову, якою задовольнити вимоги його заяви в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що виконавчий лист № 2-990/11 виданий 12 квітня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва останній раз був повернутий стягувачу 25 квітня 2017 року на підставі п. 2 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження» в редакції 2016 року.

27 квітня 2020 року приватним виконавцем Баришніковим А.Д. відкрито виконавче провадження за вищезазначеним виконавчим листом. Заява про відкриття виконавчого провадження ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» надійшла до приватного виконавця Баришнікова А.Д. 27 квітня 2020 року, що підтверджується штампом на заяві з проставлянням вхідного номеру 740 на прийнятому документі до канцелярії приватного виконавця. Сама заява стягувача про примусове виконання рішення та відкриття виконавчого провадження датована 14 квітня 2020 року.

Отже, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» пропустило строк пред`явлення виконавчого листа № 2-990/11, виданого 27 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва, до виконання.

Крім того, матеріально-правові підстави для визнання вищевказаного виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню належним чином не досліджені судом першої інстанції.

На час розгляду апеляційної скарги відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Судом було встановлено, що 08 червня 2010 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про стягнення в солідарному порядку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 13 листопада 2007 року в сумі 1 206 322 грн 97 коп.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 12 квітня 2011 року позовні вимоги ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено та 27 грудня 2011 року було видано виконавчий лист № 2-990/11 про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 1 206 322 грн 97 коп.

За вказаним виконавчим листом у період з 2012 року по 2017 рік були неодноразово відкриті виконавчі провадження, проте виконавчий документ повертався стягувачу через відсутність майна, на яке може бути звернуто стягнення.

Останній раз така постанова була винесена старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Пєрєвєрзєвою Н.М. 25 квітня 2017 року, за якою виконавчий лист повернуто стягувачу, та в цій же постанові було зазначено, що виконавчий документ може бути повторно пред`явлений в строк до 25 квітня 2020 року.

ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк» відповідно до ухвали Заводського районного суду м. Миколаєва від 18 червня 2015 року.

27 квітня 2020 року від ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» до приватного виконавця Баришнікова А.Д. надійшла заява про відкриття виконавчого провадження від 14 квітня 2020 року, на виконання якої останнім було винесено постанову та відкрито виконавче провадження № 61930431 про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в солідарному порядку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 13 листопада 2007 року в сумі 1 206 322 грн 97 коп.

Відповідно до копії ухвали господарського суду Миколаївської області від 29 червня 2011 року визнано фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру.

23 серпня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося к ліквідатору про визнання кредиторської вимоги банку до ФОП ОСОБА_2 у зв`язку з зобов`язаннями позичальника по договору про надання споживчого кредиту № 0 від 13 листопада 2007 року із сумою заборгованості в розмірі 1 397 276.24 грн.

09 квітня 2012 року ухвалою Господарського суду Миколаївської області здійснено заміну кредитора ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ».

12 листопада 2012 року ухвалою того ж суду затверджено звіт ліквідаторів та ліквідаційні баланси, припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 . В цій ухвалі зазначено, що частково погашені вимоги кредитора третьої черги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» у сумі 281 661 грн.

Державна реєстрація про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_2 внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 10 грудня 2012 року.

Щодо припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , то 28 квітня 2011 року ухвалою господарського суду Миколаївської області останнього визнано банкрутом.

Ухвалою того ж суду від 06 лютого 2013 року, затверджено звіт ліквідаторів та ліквідаційні баланси, припинено підприємницьку діяльність фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Зі змісту цієї ухвали вбачається, кредитором ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заявлялися вимоги на суму 322 512.22 грн та задоволені вони частково на суму 80 252.00 грн. Проте, на якій підставі виникли зобов`язання ОСОБА_1 перед ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на суму вимоги в ухвалі не зазначено.

Державна реєстрація про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 19 лютого 2013 року.

Відповідно до пункту 9 частини другої статті 129 Конституції України, статті 14 ЦПК України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.

Виконання рішення суду будь-якої інстанції необхідно розглядати як важливу частину «судового провадження» відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а отже принцип справедливого правосуддя розповсюджується і на цю стадію судового провадження.

За положеннями статей першої та другої Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження здійснюється з дотриманням серед інших таких засад як верховенства права, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності.

Згідно з частиною другою статті 432 ЦПК України (аналогічна норма містилася в частині четвертій статті 369 ЦПК України, 2004 року), в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником або іншою особою або з інших причин.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові, зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Однак, перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом статті 432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій норми процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Крім того, за своїм змістом частина друга статті 432 ЦПК України передбачає визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню як повністю так и частково, а тому підстави якими заявник обґрунтовує свою заяву можуть бути наслідком як повного так и часткового визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, а отже як повного так і часткового задоволення заяви, поданої відповідно до цієї норми закону (див. постанова Верховного Суду від 20 лютого 2019 року № 2-4671/11).

Звертаючись до суду із заявою про визнання виконавчого листа № 2-990/11, виданого судом 27 грудня 2011 року на виконання заочного рішення Заводського районного суду м . Миколаєва від 12 квітня 2011 року про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 1 206 322 грн 97 коп., боржник ОСОБА_1 підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, зазначав, що, по-перше, пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання та погашення цього кредитного боргу внаслідок визнання фізичних підприємців боржників ОСОБА_1 і ОСОБА_2 банкрутами та припинення їх діяльності.

Щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання, то суд першої інстанції дійшов висновку, що на час звернення стягувача до приватного виконавця із заявою про примусове виконання зазначеного рішення суду стосовно боржника ОСОБА_1 зазначений строк не закінчився.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

На підставі частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час видачі виконавчого листа) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції на час повернення виконавчого листа) передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Частиною 5 статті 11 цього ж Закону передбачено, що у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Як встановлено відповідно до постанови державного виконавця в останнє державний лист було повернуто стягувачу 25 квітня 2017 року.

Заявник не заперечував, що з урахуванням пункту 5 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02 червня 2016 року, виконавчий лист № 2-990/11, виданий Заводським районним судом м. Миколаєва 27 грудня 2011 року, може бути пред`явлено протягом трьох років.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію.

Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом встановлюються виконавцем.

Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом частина 2 статті 11 Закону)

Строки, встановлені цим Законом, обчислюються в робочих днях, місяцях і роках, а також можуть визначатися посиланням на подію, яка повинна неминуче настати (частина 3 статті 11 вказаного Закону).

За приписами статті 123 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день (частина 3 статті 124 ЦПК України).

Отже у цій справі новий строк пред`явлення виконавчого листа до виконання слід відраховувати з наступного дня після його повернення стягувачу, тобто з 26 квітня 2017 року.

26 квітня 2020 року припадає на неділю (неробочий день), а відтак з огляду на частину 3 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» та частину 3 ст. 124 ЦПК України, останнім днем строку є перший після вихідного робочий день, а саме 27 квітня 2020 року.

За матеріалами справи саме 27 квітня 2020 року від стягувача ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») до приватного виконавця надійшла заява про примусове виконання заочного рішення Заводського районного суду від 12 квітня 2011 року, тобто з додержанням строку, встановленого статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження».

За таких обставин, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок, що стягувач пред`явив виконавчий лист № 2-990/11, виданий 27 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва до виконання з дотриманням строків.

Щодо матеріально-правової підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, внаслідок погашення заборгованості перед кредитором під час процедури банкрутства фізичної особи підприємця солідарного боржника ОСОБА_2 .

За положеннями статті 51 ЦК України до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Особливості банкрутства суб`єкта підприємницької діяльності громадянина передбачено статтями 47, 49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (який діяв на момент визнання банкрутом ФОП ОСОБА_2 та ОСОБА_1 )

За приписами ст. 49 цього Закону після завершення розрахунків з кредиторами громадянин-підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, за винятком вимог, передбачених абзацом другим цієї частини. Вимоги кредиторів щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю громадян, вимоги щодо стягнення аліментів, вимоги щодо стягнення на майно, яке перебуває у заставі з підстав, не пов`язаних із здійсненням громадянином-підприємцем підприємницької діяльності, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені в порядку виконання постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом або які погашені частково чи не заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця відповідно в повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством України.

Не задоволені вимоги кредиторів можуть бути заявлені в порядку, встановленому цивільним законодавством України.

Відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, 47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однією із особливостей підстав припинення зобов`язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 04 грудня 2013 року у справі № 6-125цс13, постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 338/180/17.

Таким чином припинення підприємницької діяльності фізичних осіб підприємців 10 грудня 2012 року та 19 лютого 2013 року відповідно ОСОБА_2 і ОСОБА_1 не припиняє їх зобов`язань за виконавчим листом № 2-990/11, виданим 27 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення боргу за кредитним договором.

Між тим на час відкриття виконавчого провадження 27 квітня 2020 року зобов`язання за виконавчим листом були частково виконані, а саме, сума боргу у розмірі 281 661 грн була повернута стягувачу ТОВ «КЕЙТ-КОЛЕКТ» позичальником ОСОБА_2 в результаті проведення ліквідаційної процедури останньої як фізичної особи - підприємця та припинення її підприємницької діяльності відповідно до ухвали господарського суду Миколаївської області від 12 листопада 2012 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні заяви, не врахував тих обставин, що відповідно до рішення суду обов`язок виконання цього рішення визначено у солідарному порядку, а відтак такий обов`язок частково виконав один із боржників ОСОБА_2 в 2012 році.

З огляду на такі обставини, колегія суддів вважає, що оскільки на вимоги кредитора третьої черги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за результатами проведення ліквідаційної процедури фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та припинення її підприємницької діяльності відповідно до ухвали господарського суду Миколаївської області від 12 листопада 2012 року за рахунок реалізованого майна банкрута ОСОБА_2 на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» було стягнуто 281 661 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 13 листопада 2007 року, а тому виконавчий лист в частині цієї суму боргу слід визнати таким, що не підлягає виконанню.

Доказів того, що під час процедури припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 , було здійснено погашення кредитної заборгованості на користь ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» за кредитним договором № 0 від 13 листопада 2007 року в розмірі 1 206 322 грн 97 коп., ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Отже виконавчий лист № 2-990/11, виданий 27 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованості за кредитним договором № 0 від 13 листопада 2007 року в розмірі 1 206 322 грн 97 коп. підлягає виконанню тільки в частині стягнення боргу на суму 924 661, 97 (1 206 322.97 281 661) грн.

За змістом п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Ураховуючи, що при вирішенні заяви ОСОБА_1 суд першої інстанції порушив норми процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, оскаржувана ухвала суду першої інстанції від 05 листопада 2020 року відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 .

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про часткове задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 листопада 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа № 2-990/11, виданого 27 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва таким, що не підлягає виконанню, задовольнити частково.

Визнати виконавчий лист № 2-990/11, виданий 27 грудня 2011 року Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» заборгованості за кредитним договором № 0 від 13 листопада 2007 року в розмірі 1 206 322 грн 97 коп. таким, що не підлягає виконання в частині стягнення суми боргу у розмірі 281 661 (двісті вісімдесят одна тисяча шістсот шістдесят одна) грн, яка була погашена на вимоги кредитора Товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» під час проведення ліквідаційної процедури фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 та припинення її підприємницької діяльності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року.