22-ц/804/3102/20
242/7000/19

Головуючий у І інстанції Коліщук З.М. Єдиний унікальний номер 242/7000/19
Номер провадження 22-ц/804/3102/20
Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мальцевої Є.Є.

Лопатіної М.Ю.

секретар Галстян Г.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» (далі ТОВ «Донбасвуглерозробка») про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 31 543 грн. 51 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 45 821 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що у період з травня 2018 року до початку лютого 2019 року працював директором ТОВ «Донбасвуглерозробка». Після звільнення відповідач не здійснив з ним повний розрахунок тому просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 27 липня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Донбасвуглерозробка» на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 21 795 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 119 568 грн. 12 коп.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Донбасвуглерозробка» подало апеляційну скаргу в якій посилаючись на незаконність судового рішення та неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи, просив рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги те, що довідка про доходи позивача датована 31 травня 2019 року була підписана самим ОСОБА_1 як директором, в той час, коли він вже був звільнений. Крім того, довідка не містила печатки підприємства. Не погоджується із позицією суду в частині збільшення суми середнього заробітку під час затримки розрахунку до 119 568,12 грн., оскільки сам позивач таких вимог не заявляв. Вважає, що ОСОБА_1 не звернувся з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку по заробітній платі у тримісячний строк, який розпочався з дня, коли він дізнався про порушення його прав відповідачем, як того вимагають вимоги КЗпП України і суд на це уваги не звернув.

11 листопада 2020 року позивачем було надано відзивів на апеляційну скаргу в якому він заперечує проти доводів скарги та вказує, що судом при визначенні розміру заборгованості використовувалися відомості системи електронного документообігу та відповідачем не надано доказів припинення господарської діяльності у зв`язку із проведенням антитерористичної операції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ТОВ «Донбасвуглерозробка» Бакланова О.О. та ОСОБА_2 , які просили скаргу задовольнити, пояснення позивача ОСОБА_1 , який просив залишити рішення суду без змін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ЦПК України).

Судом встановлено, що позивач з 23 травня 2018 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «Донбасвуглерозробка» та звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням на підставі наказу № 4-к від 03 грудня 2018 року (а.с. 29 зв.б.).

З довідки № 14-02/20 від 14 лютого 2020 року, виданої ТОВ «Донбасвуглерозробка» вбачається, що ОСОБА_1 дійсно працював в ТОВ «Донбасвуглерозробка» директором з 22 травня 2018 року по 25 січня 2019 року, йому нараховувалась заробітна плата та утримувалися податки та нарахування на соціальне страхування та в Пенсіонний Фонд згідно вимог законодавства України, про що відображено у відомостях нарахування заробітної плати в системі електронного документообігу (а.с. 53).

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно довідки про доходи від 21 січня 2019 року, виданої ТОВ «Донбасвуглерозробка», загальна сума доходу ОСОБА_1 за період з 31.05.2018 року по 31.12.2018 року без урахування аліментів становить 26 102 грн. 21 коп. (а.с. 71).

З видаткових касових ордерів ТОВ «Донбасвуглерозробка» від 17 вересня 2018 року ОСОБА_1 одержав заробітну плату у розмірі 200 грн.; 27 червня 2018 року у розмірі 1 517 грн.; 06 жовтня 2018 року у розмірі 1 000 грн.; 31 грудня 2018 року у розмірі 1 500 грн. (а.с. 56-59).

Таким чином, заборгованість із заробітної плати складає 21 885 грн. 21 коп. (26 102 грн. 21 коп. 200 грн. 1517 грн. 1000 грн. 1500 грн. = 21 885 грн. 21 коп.).

Проте, рішення суду першої інстанції частині визначення розміру заборгованості позивачем не оскаржується, а відтак рішення в цій частині не переглядається.

Доводи апеляційної скарги про те, що довідка від 21 січня 2019 року не може бути належним доказом є безпідставними, оскільки скріплена печаткою товариства та підписана позивачем, який на момент видачі довідки мав відповідні повноваження як посадова особа цього товариства.

Доказів відсутності заборгованості із виплати позивачеві заробітної плати відповідачем суду не надано, як не надано і доказів відсутності вини товариства у виплаті всіх належних позивачеві сум при звільненні, а відтак доводи скарги в цій частині також є безпідставними.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, вищезазначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Вказана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в якій Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо застосування статті 117 КЗпП України.

Оскільки апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо порушення відповідачем норм трудового законодавства у частині невиплати позивачу заробітної плати при звільненні, наявні підстави для покладення на нього відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, у вигляді стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Визначаючи розмір такого відшкодування, суд першої інстанції стягнув його за період з 26 січня 2019 року до 27 липня 2020 року в сумі 119 568 грн. 12 коп., що більш ніж в п`ять разів перевищує розмір заборгованості.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає за можливе застосувати принцип співмірності та стягнути з відповідача середній заробіток за порушення строків виплати належних позивачу коштів при звільненні у розмірі 21 795 грн. з огляду на часткове задоволення судом першої інстанції позовних вимог у частині стягнення невиплаченої заробітної плати.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» задовольнити частково.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 27 липня 2020 року в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні змінити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Донбасвуглерозробка» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 21 795 (двадцять одну тисячу сімсот дев`яносто п`ять) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року.

Судді В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

М.Ю. Лопатіна