ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 597/856/20Головуючий у 1-й інстанції Дудяк С.В.
Провадження № 22-ц/817/980/20 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Парандюк Т. С., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 597/856/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2020 року, ухваленого суддею Дудяком С.В.,повне рішення складено 09 вересня 2020 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дорогичівської об`єднаної територіальної громади Заліщицького району Тернопільської області про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У липні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Дорогичівської об`єднаної територіальної громади Заліщицького району Тернопільської області про визнання права власності.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 він народився в с.Хмелева Заліщицького району Тернопільської області. Зазначав, що з 1975 року по 2000 рік він працював у колгоспі та селянській спілці. Вказував, що відповідно до Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08 серпня 1995 року, право на земельну частку (пай) мали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що його додають до державного акту на право колективної власності на землю. Позивач зазначав, що на момент розпаювання він працював на посаді тракториста в колгоспі ім.Лесі Українки с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області, однак його не включили у списки осіб на отримання земельної частки (паю), що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, враховуючи наведене, позивач просив визнати за ним право на земельну частку (пай), як членом КСП колгоспу ім. "Л.Українки" село Литячі Заліщицького району Тернопільської області, розміром 1,30 умовних кадастрових гектарів, вартістю 37745,50 грн. із земель резервного фонду Дорогичівської ОТГ Заліщицького району Тернопільської області.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Дорогичівської об`єднаної територіальної громади Заліщицького району Тернопільської області про визнання права власності відмовлено повністю за недоведеністю позовних вимог. Судові витрати по справі покладено на сторони в понесених ними розмірах.

Не погодившись із рішенням суду від ОСОБА_2 поступила апеляційна скарга в якій позивач просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не врахування усіх обставин справи. Зокрема вказує, що згідно Указу Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року, право на земельну частку (пай) мали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що його додають до державного акту на право колективної власності на землю, а оскільки на момент розпаювання він працював на посаді тракториста в колгоспі ім.Лесі Українки с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області, однак його не включили у списки осіб на отримання земельної частки (паю), вважає що судом безпідставно не взято до уваги наведені обставини у зв`язку із чим зроблено не вірні правові висновки у справі.

У судове засідання не з`явився представник відповідача Дорогичівської об`єднаної територіальної громади Заліщицького району Тернопільської області, однак згідно поданої заяви просить розглядати цивільну справу у його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги ОСОБА_2 не визнає.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 підтримав подану апеляційну скаргу, посилаючись на мотиви викладені в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи,які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи відповідно до паспорта громадянина України, серії НОМЕР_1 виданого 14.07.2005 року на ім`я ОСОБА_2 , останній народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с.Хмелева Заліщицького райони Тернопільської області.

Згідно архівної довідки колгоспу ім.Л.Українки с.Литячі Заліщицького району Тернопільської області №3-226 від 12.05.2020 року позивач з 01.01.1975 року по 31.12.1977 року, з 01.07.1980 року по 31.12.1997 року та з 01.03.1999 року по 28.02.2000 року працював у вищевказаному колгоспі.

Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.1995 року установлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Довідкою №273 виданою 05.06.2020 року виконавчим комітетом Дорогичівської сільської ради Заліщицького району Тернопільської області стверджується, що ОСОБА_2 земельний пай із земель селянської спілки не видавався.

Відповідно до інформації із відповіді Відділу у Заліщицькому районі Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №31-19-0.25-152/105-20 від 15.06.2020, сертифікат на земельну частку (пай) ОСОБА_2 не видавався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із безпідставністю пред`явлених позовних вимог, оскільки встановлено наявності у позивача суб`єктивного права, про захист якого він порушує питання у позовній заяві. Встановивши, що сертифікат та державний акт на право власності на земельну частку (пай) ОСОБА_2 ,як члену колгоспу за життя не видавався, до списків громадян - членів КСП ім.Лесі Українки, що додавався до державного акта, його внесено не було, і такі дії підприємства він не оскаржував, суд вирішив, що немає підстав для визнання права на земельну частку (пай) за ОСОБА_2 .

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із статтею 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 цього Кодексу передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог.

Захист земельних прав - це передбачені законом способи охорони цих прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року) кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05 червня 2003 року № 899-IV основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

За пунктом 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям`право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Тобто, за змістом статей 22,23 ЗК України (в редакції 1990 року) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.

Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну частку (пай), встановивши, що його не було включено до списків осіб - членів КСП ім Лесі Українки, що долучався до державного акта на право колективної власності на землю, і він не отримував сертифікат про право на земельну частку (пай).

Колегія акцентує увагу на те, що зверненню до суду з указаним позовом має передувати вирішення питання про невключення позивача до списку громадян - членів КСП, які мають право на земельну частку (пай). Таких вимог позивач у пред`явленому позові не заявляв.

Разом з цим вирішення питання щодо невключення підприємством особи до списку громадян, які мають право на земельну частку (пай), має на меті оскарження дій чи бездіяльності цього підприємства, що вказує на необхідність залучення до участі у справі у такому випадку відповідної юридичної особи або її правонаступника.

Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постанові від 10 січня 2019 року у справі за № 696/1268/16-ц.

Доводи заявника про помилковість таких висновків суду з огляду на те, що на момент отримання КСП ім. Лесі Українки державного акта на право колективної власності на землю ОСОБА_2 був членом указаного КСП, а тому має право на земельну частку(пай), є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Крім цього, згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Аналогічні позиції з подібними правовідносинами викладені у висновку Верховного суду у постановах 06 квітня 2020 року у справі за №634/875/17; від 11 лютого 2019 року у справі за № 321/297/17; від 10 квітня 2019 року у справі за № 708/1594/16-ц;

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що право на земельну частку (пай) мали члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, і були включені відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, а позивачем в суді першої інстанції не спростовано вказаного висновку суду, та не доведено того факту, що він як член колишнього колективного сільськогосподарського підприємства, був включений до даного списку і має право, через призму вищевказаного Указу Президента України, отримати право на земельну частку (паю).

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводами в суді першої інстанції при розгляді справи по суті позивача, яким суд надав належну оцінку, вони є достатньо аргументованими, при цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Колегія суддів прийшла до висновку, що ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому згідно ст.375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Вирішуючи, відповідно до положень ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 02 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 15 грудня 2020 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Парандюк Т.С.

Судді: Щавурська Н.Б.