Номер провадження 22-ц/804/3527/20
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року

м. Бахмут

справа № 234/11724/20

провадження № 22-ц/804/3527/20

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого Хейло Я.В.,

суддів Мірути О.А., Тимченко О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Старокраматорський машинобудівний завод»

розглянувши в порядку письмового провадження в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмут апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 вересня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди (суддя Данелюк О.М.), ухваленого в приміщенні суду в місті Краматорськ Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Краматорського міського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» (далі ПрАТ «СКМЗ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що 07.07.2009 року вона працювала в ВАТ «СКМЗ» в юридичному відділі на посаді юрисконсульта 0.5 ставки за сумісництвом, 01.10.2010 року її переведено з роботи за сумісництвом на основне місце роботи юрисконсультом в юридичний відділ, а з 22.06.2018 року по 30.04.2020 року вона працювала на посаді начальника юридичного відділу в ПрАТ «СКМЗ».

Починаючи з січня 2020 року їй стали виплачувати заробітну плату несвоєчасно та не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість з січня 2020 року по квітень 2020 року в сумі 62277,05 грн.

Наказом №54 від 30.04.2020 року її було звільнено з підприємства за власним бажанням відповідно до ч. 3 ст 38 КЗпП України.

05.05.2020 року Краматорським міським судом було видано судовий наказ, яким з відповідача на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 62277,05 грн.. 13.07.2020 року було стягнуто з відповідача та перераховано їй суму заборгованості за судовим наказом та приватним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП № 62395043.

Таким чином,вважає,що має право на нарахування середнього заробітку починається з наступного дня після звільнення тобто з 01.05.2020 року по день фактичного розрахунку 13.07.2020 року, що складає 48 робочих днів. Середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за цей період складає в сумі 26411,52 грн. (48 днів * 550.24 грн. (середньоденна заробітна плата без утримання податків і зборів).

Оскільки порушення відповідачем її законних прав призвело до душевних страждань, що суттєвим чином вплинуло на її життя та потребувало від неї додаткових зусиль для організації її життя. Через несвоєчасну виплату заробітної плати позивач не змогла зробити своєчасну операцію.

Просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕННЯ СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 10 вересня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.05.2020 року по 13.07.2020 року в розмірі 26411,52 грн., з утриманням з цієї суми передбачених законом податків і зборів.

Стягнуто з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Представник ПрАТ «СКМЗ» просив оскаржуване рішення в частині задоволених позовних вимог скасувати, та ухвалити нове, яким стягнути з ПрАТ «СКМЗ» на користь позивача середній заробіток у розмірі до 9904,32 грн, а в задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди відмовити.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ОСОБИ, ЯКА ПОДАЛА АПЕЛЯЦІЙНУ СКАРГУ

Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з`ясовано всі обставини справи та порушено норми процесуального та матеріального права.

Зазначає, що жодна правова норма не зобов`язує роботодавця обчислювати середній заробіток за період затримки виплати заробітної плати при звільненні виходячи із кількості загальнодержавних робочих днів у такий період без урахування фактичної кількості робочих днів на підприємстві. Тому на думку відповідача під час розрахунку середнього заробітку суд першої інстанції повинен був виходити із кількості робочих днів на їх підприємстві з 01.05.2020 року до 13.07.2020 року, а саме 18 днів. В такому випадку сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача складає 9904,32 грн.. Аналогічного висновку дійшов Верховних Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі №639/4820/16-ц.

Зазначає про безпідставність вимог про відшкодування моральної шкоди, оскільки при звільненні позивач отримала вихідну допомогу.

УЗАГАЛЬНЕННЯ ДОВОДІВ ТА ЗАПЕРЕЧЕНЬ ІНШІХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в обґрунтування якого зазначено, що відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці» та пунктів 1 розділу І, 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року N 100, при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку підлягає застосуванню формула, за якою обраховується період затримки за робочі дні, виходячи із робочого графіку позивача на підприємстві до звільнення та із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень порядку.

Вказує на те, що чинним законодавством не передбачена можливість розрахунку середньої заробітної плати в порядку статті 117 КЗпП України з врахуванням режиму роботи підприємства.

Також заперечує щодо можливості розповсюдження на даний спір наказів щодо встановлення підприємством скороченого робочого графіку, оскільки ці організаційно-розпорядчі документи були прийняті вже її звільнення.

Зазначає, що відповідачем не надано до суду першої інстанції сертифікату Торгово-промислової палати, який би встановлював настання форс-мажорних обставин, а отже підтверджував відсутність вини підприємства у затримці виплати належних працівникові сум при звільненні.

Позивач вважає, що висновки викладені у постанові Верховного Суду на які посилається відповідач не заслуговують на увагу через відсутність тотожності правовідносин, а саме того, що позивач працював за повним п`ятиденним робочим графіком, натомість у наведеній справі працівник на момент звільнення вже був переведений на скорочений графік роботи.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Відповідно до копії трудової книжки з 07.07.2009 року ОСОБА_1 працювала в ВАТ «СКМЗ» в юридичному відділі на посаді юрисконсульта 0.5 ставки за сумісництвом, 01.10.2010 року її переведено з роботи за сумісництвом на основне місце роботи юрисконсультом в юридичний відділ, а з 22.06.2018 року по 30.04.2020 року вона працювала на посаді начальника юридичного відділу в ПрАТ «СКМЗ».

30.04.2020 року позивача було звільнено з ПрАТ «Старокраматорський машинобудівний завод» відповідно до наказу №54 від 30.04.2020 за власним бажанням ч. 3 ст 38 КЗпП України.

05.05.2020 року Краматорським міським судом було видано судовий наказ № 234/7152/20, відповідно до якого з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з січня 2020 року по квітень 2020 року в сумі 62277,05 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненко О.В. від 22.06.2020 відкрито виконавче провадження за судовим наказом № 234/7152/20, виданого 16.06.2020 року Краматорським міським судом.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненко О.В. від 09.07.2020 року накладено арешт на майно боржника ПрАТ «СКМЗ».

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненко О.В. від 13.07.2020 року закінчено виконавче провадження за судовим наказом № 234/7152/20, виданого 16.06.2020 року Краматорським міським судом, у зв`язку із повним виконанням рішення суду.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Апеляційну скаргу ПрАТ «СКМЗ» слід залишити без задоволення з наступних підстав.

МОТИВИ З ЯКИХ ВИХОДИВ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД, ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Частиною 4 статті 19 ЦПК України передбачено, що спрощене провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 3 цієї статті розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Зважаючи на те, що ціна позову складає 31411,52 гривень, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд апеляційної скарги здійснюється без повідомлення сторін.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою стаття 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічного з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив з того, що кількість робочих днів за спірний період становить 48 днів, та з урахування середньоденного заробітку позивача, середній заробіток встановлено судом у розмірі 26411,52 гривень.

Крім того, враховуючи характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 1000 грн.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що згідно копії трудової книжки з 07.07.2009 року ОСОБА_1 працювала в ВАТ «СКМЗ» в юридичному відділі на посаді юрисконсульта 0.5 ставки за сумісництвом, 01.10.2010 року її переведено з роботи за сумісництвом на основне місце роботи юрисконсультом в юридичний відділ, а з 22.06.2018 року по 30.04.2020 року вона працювала на посаді начальника юридичного відділу в ПрАТ «СКМЗ».

30.04.2020 року позивача було звільнено з ПрАТ «Старокраматорський машинобудівний завод» відповідно до наказу №54 від 30.04.2020 за власним бажанням ч. 3 ст 38 КЗпП України.

05.05.2020 року Краматорським міським судом було видано судовий наказ №234/7152/20, відповідно до якого з ПрАТ «СКМЗ» на користь ОСОБА_1 стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з січня 2020 року по квітень 2020 року в сумі 62277,05 грн.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Донецької області Літвиненко О.В. від 13.07.2020 року закінчено виконавче провадження за судовим наказом № 234/7152/20, виданого 16.06.2020 року Краматорським міським судом, у зв`язку із повним виконанням рішення суду.

Виходячи з наданої позивачем довідки № 232 від 30.04.2020 року про заборгованість по заробітній платі позивачу, її середньоденна заробітна плата складає 550,24 грн. без утримання податків і зборів.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму (ст. 116 КЗпП України).

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлює ст. 117 КЗпП України. Так, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Отже, у разі невиплати з вини роботодавця власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) належних звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у ст. 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно з умовами трудового договору, та відповідно до законодавчих гарантій.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (див. пункт 71 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (див. висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16).

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до ст. 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке (див. пункт 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц):

- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором.

- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум.

- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника.

- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Наведена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц.

Враховуючи, обставини даної справи, значний розмір заборгованості, період затримки розрахунку, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір є розумним та справедливим в даному випадку, відповідає наведеним вище критеріям та підстави для його зменшення відсутні.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі на висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 17.07.2019 року № 639/4820/16-ц , то слід зазначити наступне.

Дійсно, розглядаючи справу за позовом працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, Верховний Суд у цій постанові зазначив, що розрахунок належної до виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні має бути проведений шляхом визначення періоду затримки виходячи із кількості робочих днів на конкретному підприємстві, що відповідає вимогам закону, оскільки колишній працівник, який отримує середній заробіток як компенсацію за час затримки розрахунку при звільненні, не може отримувати більше коштів за той же період, ніж працюючий працівник.

Проте, у даному випадку, зміна режиму робочого часу була запроваджена на підприємстві відповідача вже після її звільнення, з 18.05.2020 року, а отже наведені у постанові висновки не можуть бути застосовані до даних правовідносин.

Згідно з статтею 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в цій частині, позивач зазначив, що порушення відповідачем її законних прав призвело до душевних страждань, що суттєвим чином вплинуло на її життя та потребувало від неї додаткових зусиль для організації її життя.

На думку апеляційного суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку висновку, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 завдана моральна шкода, яка полягає у моральних стражданнях, втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації її життя.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем відповідно до статті 233 КЗпП України тримісячного строку звернення її до суду із позовом про стягнення моральної шкоди апеляційний суд вважає необгрунтованими, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №1-5/2012 про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Як встановлено матеріалами справи фактичний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено 13.07.2020 року, позов було подано до суду 19.08.2020 року, тобто в межах визначеного законом строку.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано обставини справи, висновки суду відповідають обставинам справи, рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ

Відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи викладене, судові витрати новому розподілу не підлягають.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Старокраматорський машинобудівний завод» залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 10 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Я.В. Хейло

Судді: О.А. Мірута

О.О. Тимченко