Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 712/15598/17-ц

провадження № 61-47287св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 липня 2018 року у складі судді Мельник І. О. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 22 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Сіренка Ю. В., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення порядку користування квартирою.

Позов обґрунтований тим, що сторонам у справі згідно із свідоцтвом на право власності на житло від 27 травня 1999 року в рівних частках належить квартира АДРЕСА_1 . Розмір частки кожного із співвласників становить 1/4 ідеальної частки від загальної площі квартири.

Належна позивачу 1/4 частка у праві власності на спірну квартиру є значною, особисті відносини між позивачем та іншими співвласниками не складаються, оскільки вони не бажають сплачувати комунальні послуги за житло. Відповідачі своєю поведінкою створили несумісні для спільного проживання умови через те, що не бажають нарівні з позивачем утримувати вказану квартиру.

Фактично між сторонами склався певний порядок користування квартирою, відповідно до якого позивач займає та користується найменшою житловою кімнатою ( № 5 на плані технічного паспорта) площею 8,9 кв. м, а відповідачі користуються іншими житловими кімнатами.

Спірна квартира є трикімнатною, житлові кімнати не прохідні. У квартирі є один вихід, і зробити з неї декілька ізольованих житлових приміщень неможливо.

З метою відкриття позивачу окремого особового рахунка суд має встановити своїм рішенням фактично існуючий порядок користування співвласниками кімнатами квартири.

Виходячи з того, що співвласників четверо, а загальна житлова площа квартири становить 39,2 кв. м, то кожному співвласнику належить по 9,8 кв. м житлової площі. Оскільки кімнати житловою площею 9,8 кв. м в квартирі не існує, а є лише житлова кімната площею 8,9 кв. м, то можливим є виділення позивачу саме цієї кімнати у користування, що буде на 0,9 кв. м менше того розміру, який належить позивачу.

З огляду на зазначене ОСОБА_1 просив суд визначити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 таким чином: ОСОБА_1 виділити в користування житлову кімнату № 5 на плані технічного паспорта площею 8,9 кв. м, в користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 виділити житлові кімнати № 3 площею 17,6 кв. м, та № 4 площею 12,7 кв. м. Інші приміщення вказаної квартири (кухня, коридори, ванна, вбиральня, вбудована шафа), а також балкони та лоджію, залишити в загальному користуванні співвласників.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 липня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 22 жовтня 2018 року, позов задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , виділено в користування ОСОБА_1 кімнату № 5 площею 8,9 кв. м, а кімнату № 3 площею 17,6 кв. м, кімнату № 4 площею 12,7 кв. м виділено в користування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Кухню, коридори, ванну, вбиральню, балкони, лоджію та вбудовану шафу залишено в спільному користуванні.

Рішення суду першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що встановлення порядку користування квартирою не порушує прав інших власників та осіб, що проживають у спірній квартирі, оскільки з пояснень сторін суд встановив, що відповідач ОСОБА_2 користується кімнатою № 3 площею 17.6 кв. м, відповідач ОСОБА_3 з чоловіком та дитиною проживають в кімнаті № 4 площею 12,7 кв. м, яку обрали на власний розсуд за погодженням з іншими членами сім`ї. Відповідач ОСОБА_4 хоч і має частку у праві власності, проте, у спірній квартирі не проживає протягом останніх шести років, оскільки одружився і проживає разом з сім`єю в іншому помешканні, тому рішення суду про встановлення порядку користування квартирою його права ніяким чином не порушує. В кімнаті № 5 площею 8,9 кв. м проживає син позивача та відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , 2000 року народження, який на момент звернення позивача до суду з позовом був неповнолітнім, а його проживання з позивачем - батьком в одній кімнаті відповідає вимогам законодавства. ОСОБА_6 має право користуватися і кімнатою матері - відповідача ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2018 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 звернулись до Верховного Суду з касаційною скаргою на судові рішення, у якій просили їх скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

Рух справи в суді касаційної інстанції

13 грудня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі та витребувано справу.

У січні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди неповно та односторонньо дослідили обставини справи.

Суди взяли до уваги неправдиву інформацію, зокрема про те, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у квартирі більше шести років. Вказана обставина не доведена жодних доказом, що також суперечить правовому висновку, викладеному в рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2012 року у справі № 6-5382св12.

Позивач жодного разу не звертався до відповідачів з пропозицією щодо встановлення порядку користування спірною квартирою.

Суди першої та апеляційної інстанцій незаконно та безпідставно зменшили частку двох співвласників квартири з 9,8 кв. м до 8,9 кв. м, що є значним відхиленням від ідеальної частки.

У вказаній справі технічно неможливо встановити порядок користування спірною трикімнатною квартирою між чотирма співвласниками та виділити одному з співвласнику окрему кімнату.

Оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій фактично позбавили ОСОБА_4 права користування частиною квартири, співвласником якої він є згідно з свідоцтвом про право власності на квартиру.

Суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача ОСОБА_1 , надані ним під час судового засідання 20 червня 2018 року, згідно з якими він не має наміру повертатися до спірної квартири, а з позовом звернувся до суду для можливого проживання у спірній квартирі у майбутньому.

Суд першої та апеляційної інстанцій не зазначили, у чому саме полягає порушення прав позивача, оскільки перешкод позивачу у користуванні спірною квартирою ніхто не чинить.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надійшов.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 27 травня 1999 року, виданого органом приватизації Соснівського Виконавчого комітету, квартира АДРЕСА_1 на праві спільної часткової власності належить ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у рівних частках. Розмір частки кожного із співвласників становить 1/4 (а. с. 54).

Відповідно до копії технічного паспорта, спірна квартира розташована на 10-му поверсі 10-поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 39,2 кв. м, у тому числі: кімната № 3 площею 17,6 кв. м, кімната № 4 площею 12,7 кв. м, кімната № 5 площею 8,9 кв. м, кухні № 6 площею 8,7 кв. м, коридорів № 1 та № 9 загальною площею 11,4 кв. м, ванної кімнати № 8 площею 2,5 кв. м, вбиральні № 1 площею 1,1 кв. м, вбудованої шафи № 2 площею 1,5 кв. м; крім того, квартира має лоджію та балкон (а. с. 7-8).

Шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірваний за рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 лютого 2018 року (а. с. 57).

ОСОБА_4 протягом шести років не проживає у спірній квартирі, оскільки одружився і мешкає разом з сім`єю в іншому помешканні.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у листопаді 2018 року, тому підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Верховний Суд виходить з того, що, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Згідно зі статтею 319 ЦК власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Верховний Суд виходить з того, що дії власника майна не повинні суперечити закону і порушувати прав інших осіб та інтереси суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Верховний Суд зауважує, що квартира, яка є спільною часткою власності, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані житлові та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. В іншому випадку може бути встановлений порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються поділу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим майна зберігається, суд виділяє у користування сторін частину майна у натурі, що співмірна розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував, що встановлення порядку користування квартирою не порушує прав інших власників та осіб, що проживають у спірній квартирі.

Суди встановили, що об`єктом встановлення права користування є трикімнатна квартира, власниками якої є чотири дорослі особи, які між собою не пов`язані спільним побутом.

З урахуванням загальної житлової площі спірної квартири (39,2 кв. м) кожному співвласнику належить по 9,8 кв. м (39,2 кв. м / 4).

Встановлюючи порядок користування спірною квартирою, суди виходили з того, що ОСОБА_4 протягом шести років не проживає у спірній квартирі, оскільки одружився і мешкає разом з сім`єю в іншому помешканні, тому рішення суду про встановлення порядку користування квартирою його права не порушує. Врахувавши неприязні стосунки між співвласниками, неможливість для ОСОБА_1 користуватись своєю часткою спірної квартири, що належить йому на праві власності, та неможливість добровільно домовитися встановити порядок користування спільним майном, ухвалили рішення про виділення у користування ОСОБА_1 житлової кімнати площею 8,9 кв. м.

Верховний Суд бере до уваги встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини, зокрема те, що площа кімнати, яку позивач просив виділити йому у користування, становить 8,9 кв. м, що є менше за площу, яка відповідає його частці у праві власності на квартиру.

Суди врахували, що спір у цій справі стосується не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею.

Відповідний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 363/928/16-ц, провадження № 61-24395св18, від 12 грудня 2019 року у справі № 639/2184/16-ц, провадження № 61-15936св18.

Верховний Суд зауважує, що предметом спору у цій справі є встановлення порядку користування квартирою, і суди з урахуванням встановлених обставин визначили відповідний порядок, не позбавивши власників їх майна.

Доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстанцій принципу змагальності, неналежної оцінки доказів, однобічності у встановленні фактичних обставин справи, які аналогічні доводам апеляційної скарги, є необгрунтованими, оскільки суд належним чином мотивував висновки про доведеність вимог.

Доводи касаційної скарги про порушення права ОСОБА_4 на користування квартирою, не заслуговують на увагу, оскільки лише посилання на обставини без підтвердження їх належними та допустими доказами, дослідженими та оціненими судами попередніх інстанцій не спростовують встановлені судами обставини, що він протягом шести років не проживає у спірній квартирі, оскільки одружився і мешкає разом з сім`єю в іншому помешканні.

Крім того, у касаційній скарзі ОСОБА_4 вказав, що він постійно приходить разом із своєю дружиною та дитиною в квартиру, переважно ночує в кімнаті № 5 площею 8, 9 кв. м., в якій знаходяться його речі, що також не спростовує висновки суду щодо його права користування нею.

Верховний Суд зазначає, що встановлення права користування квартирою не позбавляє права власності ОСОБА_4 на квартиру, а за умови виникнення необхідності постійного нею користування він має право звернутися до суду за захистом порушеного, невизнаного права.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого дійшли обгрунтованого висновку про встановлення порядку користування квартирою.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів, зводяться до власного тлумачення норм матеріального права та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши правильність застосування судом першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 03 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 22 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко