Справа № 504/1314/19
провадження №2/504/735/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2020смт.Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області в складі

головуючої судді Вінської Н.В.

секретарі Білаш А.М.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за участю третьої особи Лиманського районного3 відділу ГУДМС України в Одеській області про виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду із позовом у якому просила:

?Усунути перешкоди щодо користування та розпорядженням житловим приміщенням шляхом примусового виселення ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 без надання іншого житла.

?Визнати ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

?Стягнути з відповідачів судові витрати.

У обґрунтування позовних вимог, зазначила, що 23.11.2016 року, вона на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Лиманського нотаріального округу Одеської області Чос О.П., приняла у дар від батька квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . З моменту державної реєстрації, вона позбавлена у повній мірі володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, оскільки відповідачі по справі відмовляються звільнити зазначену квартиру добровільно. Крім того, відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, що в свою чергу також перешкоджає їй у користуванні власністю. З метою захисту своїх прав, вона вимушена звернутись до суду.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Колесник О.В. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому.

Представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на те, що ОСОБА_7 постійно проживає у зазначеній квартирі, позивач по справі жодного разу не приходила до вказаної квартири, не сплачувала комунальні платежі та не займалась утриманням квартири. Зазначена квартира була подарована їй та ОСОБА_6 на весілля та всі проживали у вказаній квартирі. У 2008 році її колишній чоловік ОСОБА_6 розірвав шлюб із нею, однак навіть після розірвання шлюбу, відповідачі по справі проживали у квартирі, зробили в ній ремонт. ОСОБА_6 нікого не виганяв з квартири та обіцяв її подарити ОСОБА_6 , однак навмисно подарував її позивачу із помсти ОСОБА_8 за стягнення з нього аліментів. ОСОБА_7 , не знала про існування договору дарування. Вважає, договір дарування недійсним, оскільки ОСОБА_6 ввів нотаріуса у оману: надав підроблений технічний паспорт, не повідомив, що у квартирі мешкає інвалід ІІ групи та інше.

У судове засідання ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не з`явились, надавши заяву про розгляд справи за їх відсутність, зазначивши, що з позовом не згодні.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив.

Вислухавши учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено, що відповідно до копії договору дарування від 23.11.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Лиманського нотаріального округу Одеської області Чос О.П., зареєстрованого в реєстрі за №1260, ОСОБА_10 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняла в дар квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 /а.с.27-28/.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної власності ОСОБА_1 /а.с.22/.

З довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Доброславської сільської ради від 29.09.2020 року, вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , значяться зареєстрованими: ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 .

Задовольняючи позовні вимоги у частині примусового виселення, суд виходив з того, що ОСОБА_1 є власницею квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , її право власності є непорушним та власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном, а проживання відповідачів по справі порушує право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру та перешкоджає позивачу у користуванні та розпорядженні зазначеним майном.

Задовольняючи позовні вимоги частково в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, суд виходив з того, що ОСОБА_11 не зареєстрована у вищевказаній квартирі, у зв`язку з чим, позовні вимоги в частині зняття з реєстрації ОСОБА_11 не підлягають задоволенню.

Суд критично відноситься до посилань представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 , що договір дарування недійсний, оскільки належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначене, суду надані не були.

Крім того, суд зазначає, що позивач та відповідачі не є членами однієї сім`ї у розумінні ст. 64 ЖК Української РСР та ст.3 СК України.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР (далі за текстом - ЖК Української РСР) ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до вимог ст. 157 ЖК Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Частинами першою та другою статті 116 ЖК Української РСР визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов`язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Згідно із ст. 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна).

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь -яких осіб будь - яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Згідно зі змістом ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування.

Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином із урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив з того, що позивачем при подачі позову до суду, було сплачено судовий збір у загальній сумі 1536,80 грн. (квитанція №82409, 82386) /а.с.9-10/, ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи про що свідчить довідка до акту огляду МСЕК /а.с.68/, у зв`язку з чим, суд приходить до висновку, що судові витрати про стягнення з ОСОБА_12 суми сплаченого судового збору, слід віднести на рахунок держави, а з ОСОБА_10 підлягає до стягнення судовий збір 512,26 грн. і з ОСОБА_11 256,13 грн. на користь позивача.

Керуючись статтями с. 319, 391 ЦК УКраїни, 116 ЖК Української РСР, ст.ст.12, 81, 82, 141, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 за участю третьої особи Лиманського районного відділу ГУДМС України в Одеській області про виселення задовільнити частково.

Усунити перешкоди щодо користування та розпорядженням житловим приміщенням шляхом примусового виселення: ОСОБА_3 , ОСОБА_11 , ОСОБА_6 без надання іншого житла.

Визнати ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення є підставою для зняття ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), суму сплаченого судового збору у розмірі 512,26 грн.

Стягнути з ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), суму сплаченого судового збору у розмірі 256,13 грн.

Судові витрати про стягнення з ОСОБА_14 суми сплаченого судового збору - віднести на рахунок держави та зобов`язати УДКСУ у Лиманському районі Одеської області повернути ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), судовий збір у сумі 512 (п`ятсот дванадцять) гривень 26 коп.

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів до апеляційного суду Одеської області відповідно до ч. 1 ст. 354 та ст. 355 ЦПК України.

Відповідно до пункту 15.5 перехідних положень ЦПК України в редакції 15.12.2017 року до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя: Н.В. Вінська