ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2456/20 Справа № 202/7949/17 Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ) суму заборгованості за невиконання зобов`язань по поверненню коштів за продаж його квартири АДРЕСА_3 у розмірі 170 570,00 грн., інфляційні збитки в розмірі 52 689,07 грн., три проценти річних у розмірі 12 097,52 грн., а всього 235 356,59 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір в розмірі 2 353,57 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

У відзиві ОСОБА_2 на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні апеляційної скарги на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року, а рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2016 року ОСОБА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на ім`я відповідача ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , було видано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Казак І.Ю., реєстровий № 1162, якою уповноважено останнього бути представником ОСОБА_2 з усіма необхідними повноваженнями з питань продажу за ціну та на умовах, які вони попередньо обговорили, належної позивачу квартири АДРЕСА_3 (а.с.55).

29 листопада 2016 року між ОСОБА_2 від імені якого діяв ОСОБА_1 , на підставі довіреності від 10.11.2016 року, реєстровий № 1162, з однієї сторони, та ОСОБА_3 , з іншої, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу за реєстровим № 4822 (а.с. 53).

Відповідно до п. 2.1 Договору купівлю-продаж здійснено за 170 570,00 грн., та вказано, що зазначену суму ОСОБА_1 , що діє від імені ОСОБА_2 , на підставі довіреності, одержав від покупця повністю до підписання цього договору.

Також, судом першої інстанції у судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти у розмірі 170 570,00 грн., від продажу квартири ОСОБА_2 відповідачем так і не було передано, що підтверджується відсутністю відповідних розписок, платіжних доручень тощо. Після продажу квартири ОСОБА_1 зник, на телефонні дзвінки не відповідає. Спроби позивача в досудовому порядку врегулювати спір виявилися марними та безнадійними.

02 липня 2017 року ОСОБА_2 на ім`я начальника Індустріального ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області подано заяву про порушення кримінального провадження (а.с. 45).

Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінального провадження 0001245 на підставі заяви позивача 23.06.2017 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення з правовою кваліфікацією за ч. 3 ст. 190 КК України, досудове розслідування якого здійснюється Індустріальним ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області (а.с. 63).

Частиною першою статті 237 Цивільного кодексу України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю (частина перша статті 244 Цивільного кодексу України ).

Частиною першою статті 1000 Цивільного кодексу України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (Цивільного кодексу України).

Аналіз вказаних норм дає підстави дійти висновку, що договір доручення, може посвідчуватись довіреністю, та є різновидом представництва інтересів особи-довірителя, що виникає на підставі договору. (Постанова Верховного Суду від 30 травня 2018 року по Справі № №712/12338/15-ц).

Згідно ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов`язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

Пунктом 2,3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України передбачено, що повірений зобов`язаний після виконання доручення повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення, а також негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення.

Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Правовими наслідками порушення зобов`язання за положенням статті 611 Цивільного кодексу України є серед іншого відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, в силу вимог ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Сума повинна бути визначена до стягнення виключно в національній валюті Україні - гривні.

Між тим, ОСОБА_1 як повірений не надав ОСОБА_2 звіт про виконання доручення, не відкрив на його ім`я банківський рахунок для зарахування коштів, які надійшли від продажу квартири та не передав останньому грошові кошти, отримані ним від продажу квартири, яка належала ОСОБА_2 на праві власності.

Аналізуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв`язку із порушенням відповідачем свого зобовязання щодо негайної передачі довірителеві всього одержаного, зокрема, грошової суми, отриманої у гривні за договором купівлі-продажу квартири, тому наявні правові підстави для застосування наслідків прострочення виконання зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України.

А тому, з відповідача на користь позивача підлягають до стягненню інфляційні втрати у розмірі 52 689,07 грн. та три проценти річних у розмірі 12097,52 грн. (а.с. 148-150).

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що відсутні підстави для звільнення відповідача від виконання дослідженого договірного зобов`язання, оскільки надане позивачем доручення від 10.11.2016 року не містить умов, якими б позивач як довіритель доручив відповідачу як повіреному отриману від довіреної угоди суму розпорядитися на власний розсуд або іншим чином.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів у сумі 170 570,00 грн., які є сумою, отриманою відповідачем як повіреним за наслідками виконання доручення від 10.11.2016 року, наданого позивачем, щодо передачі позивачу як довірителю грошових коштів, отриманих внаслідок продажу належної позивачу на праві власності квартири за договором купівлі-продажу квартири від 29.11.2016 року.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не допитав свідків, оскільки судове засідання знімалося, відкладалося та ін., колегія суддів не приймає до уваги, оскільки суперечать наявним в матеріалам справи доказам.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.04.2019 року було задоволено клопотання представника відповідача про допит свідків.

Однак, протягом багатьох судових засідань, а саме: 15.05.2019 року, 10.06.2019 року, 25.07.2019 року, 09.09.2019 року, 27.09.2019 року, ні відповідач, на його представник участь цих свідків у судові засідання не забезпечили.

Отже, суд апеляційної інстанції вважає, що в даному випадку відповідач розпорядився своїми процесуальними правами на власний розсуд.

Окрім того, відповідач в своїй апеляційній скарзі не оспорює фактичні обставини справи, він заперечує лише в частині твердження позивача про неповернення йому коштів за продаж квартири.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова