Провадження № 2/369/273/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21.12.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Дубас Т.В.,

за участю секретаря судового засідання Мазурик Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції Київської області про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції Київської області про звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їхній шлюб з відповідачкою ОСОБА_2 не склався, а тому 17 червня 2013 року вони розлучились, відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області.

Його колишня дружина відразу поїхала мандрувати світом, а він залишився дома, за місцем своєї реєстрації та проживання, разом з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , де донька також зареєстрована разом з ним в АДРЕСА_1 .

Батьки колишньої дружини надавали йому посильну допомогу у вихованні доньки, його стосунки з ними до цього часу залишились добрі. Він постійно був на роботі і не міг постійно займатись вихованням дитини, тому колишні тесть і теща, батьки колишньої дружини, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , тобто дідусь з бабусею зі сторони мами забрали дитину до себе в м. Біла Церква і стали займатись вихованням доньки ОСОБА_6 , а він відповідно надавав їм допомогу у цьому.

В 2011 році вони влаштували доньку в дошкільний навчальний заклад комбінованого типу №2 «Берегиня», м. Біла Церква, який вона відвідувала до 2015 року. З довідки дошкільного закладу чітко видно, що саме дід та баба займаються вихованням ОСОБА_6 , а не її мама.

Потім дідусь та бабуся віддали ОСОБА_6 до школи №7 м. Біла Церква, де вона до цього часу навчається. З шкільної характеристики також видно, що мама не займається вихованням дитини. Весь цей період донька ОСОБА_6 проживала з дідусем та бабусею по маминій лінії, тобто у родині ОСОБА_7 , він періодично відвідував її, гуляв з нею, надавав фінансову допомогу на її утримання, про що свідчать розписки ОСОБА_7 і, тобто дідуся ОСОБА_6 .

Він розумів, що сплата аліментів не буде використовуватись колишньою дружиною на утримання дитини, а сплачені гроші будуть використовуватись нею на власні потреби. Колишні тесть та теща, з якими проживала донька ОСОБА_6 , підтвердили, що їх донька не надає будь-які кошти на утримання внучки тобто її доньки, не відвідує її та не займається вихованням. Те, що колишня дружина не цікавиться донькою викладено в довідці з садочка та в характеристиці зі школи. Порадившись з батьками дружини, вони вирішили, що гроші-аліменти він буде віддавати саме ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ,на утримання доньки ОСОБА_6 по місцю її фактичного проживання.

Так починаючи з 2012 року, він передав ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_6 наступні кошти:

31 12.12 р.- 500 грн., 29.05.13 р.- 2000 грн., 31.12.13 р.- 2600 грн., 01.09.14 р.- 5000 грн., 01.05.15р.- 5000 грн., 05.06.16р.- 3000 грн.,10.12.16р.- 12000 грн.. 25.08.17р.- 6500 грн., 31.12.17p 6500 грн..22.02.18р.- 3200 грн., 20.04.18р.- 3200 грн., 25.06.18р. - 3200 грн., 23.08.18 р. - 3200 грн., 31.12.18р. - 6400 грн., 08.03.19р. - 7000 грн. Тобто всього він сплатив аліментів на утримання своєї доньки ОСОБА_6 - 69 300 грн., що підтверджується розписками ОСОБА_4 .

Позивач наголошував, що сплачував аліменти на утримання доньки ОСОБА_6 виключно за місцем її фактичного проживання, виховання, навчання, тобто дідусеві та бабусі з якими донька проживала. Його колишня дружина після розлучення зовсім не цікавилась життям доньки, а також життям своїх батьків. Їхня донька не відчувала материнської ласки та материнської турботи з боку ОСОБА_8 ..

Позивач вважає, що він не повинен передавати заборговані кошти по сплаті аліментів ОСОБА_2 на утримання доньки ОСОБА_6 , по тій причині, що донька не проживає зі своєю мамою, остання не утримує доньку, сама проживає в іншому місті, вихованням доньки не займається, фінансових витрат по утриманню доньки не несе. Донька зареєстрована за його адресою, але фактично проживає з дідусем та бабусею.

Крім того, він фактично надавав кошти на утримання доньки за місцем фактичного проживання, про що свідчать розписки складені ОСОБА_4 , який може підтвердити це в суді.

Тому на підставі вищевказаного позивач просив суд звільнити його від сплати заборгованості по аліментах в сумі 71 398 грн., на користь ОСОБА_2 , на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно виконавчого листа №2/357/504/13 від 03.04.13 р. виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області.

Позивач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. Направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином. Подала до суду заяву, в якій проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі.

Представник третьої особи Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Київської області у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Старший державний виконавець Горобець І.В. до суду направив заяву про розгляд справи за відсутності представника Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Київ).

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, через неявку сторін фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав.

Судом встановлено, що у сторін є спільна донька ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 07 грудня 2009 року.

На примусовому виконанні у Білоцерківському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області перебуває виконавчий лист №2/357/504/13 від 03.04. 2013 року, виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_2 на утримання дочки ОСОБА_6 в розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку, до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість по сплаті аліментів нараховується з 21.11. 2012 року та становить з 21.11. 2012 року по 30.04. 2018 року 47 375, 00 грн., що підтверджується довідкою-розрахунком від 22.05. 2018 року, яка складена державним виконавцем Білоцерківського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Бітюковою М.О.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Інші доводи позивача, які наведені у позові та відзиві на нього не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Згідно ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, наявність у платника аліментів рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; докази про витрати платника аліментів, що перевищують десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, а також наявність інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 197 Сімейного кодексу України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем, тощо). Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 307/1186/17 (провадження № 61-452св18).

У відповідності до ч. 4 ст. 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Викладене повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові №343/860/17 від 21.11.2018 року та №344/12158/16-ц від 01.08.2018 року.

Позивачу було достеменно відомо про рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі № 2/357/504/13 від 03 квітня 2013 року щодо стягнення з нього аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України гарантовано, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Посилання позивача на те, що дитина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на даний час проживає у бабусі ОСОБА_11 та дідуся ОСОБА_4 , не може бути підставою для звільнення від сплати аліментів, оскільки не скасовує та не звільняє від зобов`язання сплати аліментів на утримання дитини.

Позивач не був позбавлений можливості сплачувати аліменти в розмірі встановленому судом, або звернутись до суду для вирішення спору щодо зменшення розміру аліментів.

В рамках даної справи заявлені вимоги ОСОБА_1 про звільнення від сплати заборгованості по аліментів. Дії державного виконавця, пов`язані із обчисленням розміру заборгованості із сплати аліментів за період з 21.11.2012 року по 30.04. 2018 року не оскаржувались боржником.

Щодо посилання позивача на оплату аліментів дідусю ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_6 наступних коштів: 31 12.12 р.- 500 грн., 29.05.13 р.- 2000 грн., 31.12.13 р.- 2600 грн., 01.09.14 р.- 5000 грн., 01.05.15 р.- 5000 грн., 05.06.16 р.- 3000 грн., 10.12.16р.- 12000 грн.. 25.08.17 р.- 6500 грн., 31.12.17p 6500 грн..22.02.18р.- 3200 грн., 20.04.18р.- 3200 грн., 25.06.18р. - 3200 грн., 23.08.18 р. - 3200 грн., 31.12.18р. - 6400 грн., 08.03.19р. - 7000 грн., що підтверджується розписками ОСОБА_4 , які містяться у матеріалах справи, суд зазначає наступне.

Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Оскільки, заборгованість стягується та нараховується державним виконавцем відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження», позивач має право надати державному виконавцю квитанції про сплату аліментів у відповідному розмірі, які враховуються виконавцем при розрахунку розміру заборгованості по аліментам.

Отже, з наданих до суду доказів не встановлено, що заборгованість в оскаржуваному розмірі виникла у зв`язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення в розумінні ст. 197 СК України.

При цьому відповідачем викладена в позовній заяві вимога саме про звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Позивач не просить суд обчислити її розмір, як це передбачено ч.3 ст. 195 СК України, в разі виникнення відповідного спору.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України)

Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналізуючи вищевикладені доводи у їх сукупності, оцінюючи надані суду докази з позиції належності та допустимості, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції Київської області про звільнення від сплати заборгованості по аліментах, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення позову.

Враховуючи, що суд відмовляє в задоволенні позову, відшкодування судових витрат не здійснюється.

На підставі викладеного, ст.ст. 104, 110, 112, 115, 180-183, 185, 191, 192 СК України, та керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 280, 352, 354, а також п.п. 9, 15 Перехідних положень ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного управління юстиції Київської області про звільнення від сплати заборгованості по аліментам відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, або якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подачі апеляційної скарги (зважаючи на п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України щодо порядку подання апеляційних скарг на судові рішення).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Т.В. Дубас