ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________________
Справа №636/1390/20
Провадження №2/636/1137/20
18 грудня 2020 року м. Чугуїв
Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Оболєнської С.А.,
за участю секретаря судового засідання Гамоліної О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в залі суду в місті Чугуєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів по неукладеному договору,
ОСОБА_1 звернулася до Чугуївського міського суду Харківської області з позовною заявою до ОСОБА_2 , в якій просила зобов`язати відповідача повернути їй грошові кошти в розмірі 106587,90 грн, стягнути їх на її користь як безпідставно отримані, 3% річних в сумі 760,09 грн, проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 2819,04 грн та понесені нею судові витрати.
Ухвалою від 21.08.2020 року справа прийнята до розгляду.
Від представника позивача до суду надійшла заява, згідно якої він підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити без їх участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи, згідно з ч.8 ст.128 ЦПК України, повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи (а.с.76,77), відзив із зазначенням заперечень проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, не надавала, заяв про розгляд справи в її відсутності не надходило.
Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України сторони зобов`язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує сторін належним чином користуватися своїми процесуальними правами та виконувати свої процесуальні обов`язки.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов`язана з поведінкою відповідача, спираючись на справу «Писатюк проти України», в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що «розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника».
Враховуючи те, що від відповідача жодних заяв чи клопотань не надходило, а також з огляду на строки розгляду справи та те, що в матеріалах справи достатньо даних щодо взаємовідносин сторін, суд дослідивши матеріали справи, оцінивши письмові докази, що містяться в них, приходить до наступного висновку.
Позивач свої зобов`язання за договором виконала та передала відповідачці грошові кошти в розмірі 4500,00 доларів США.
З матеріалів справи вбачається, що у вказаний в договорі термін відповідач свої зобов`язання за договором не виконала та грошові кошти не повернула, на вимоги про повернення боргу, отримані нею, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, не реагує (а.с.15-25).
Оскільки, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються книгою п`ятою розділом 1 главою 49 та розділом 3 главою 71 Цивільного кодексу України, при ухваленні рішення судом застосовуються норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.
Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 640 ЦК України встановлено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.
Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Згідно з ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (ч. 3 ст. 635 ЦК України).
Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку; (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Частиною 1 ст. 236 ЦК України визначено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Договір від 12 грудня 2019 року за своєю правовою природою є попереднім договором, який у порушення вимог ст. 635 ЦК України сторонами не був нотаріально посвідчений. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна так і не був укладений, тому отримана відповідачем грошова сума у розмірі, еквівалентній 4500,00 доларів США 106587,90 грн, підлягає поверненню позивачу як аванс.
Ураховуючи вказані вище норми права, а також те, що укладений між сторонами 12 грудня 2019 року договір про наміри купівлі-продажу домоволодіння та землі (попередній договір) нотаріально не посвідчувався, то вказаний попередній договір є нікчемним, оскільки сторонами не додержано вимог закону про нотаріальне посвідчення договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Отже, на відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.
Зі змісту зазначених норм закону можна зробити висновок, що аванс-це лише спосіб платежу і він не є зобов`язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов`язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.
У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.
Тобто, боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору кредитором. У свою чергу кредитор не може бути зобов`язаним до повернення авансу у подвійному розмірі, відповідно, до відшкодування збитків.
Судом встановлено, що оскільки відповідач не виконала свої зобов`язання за договором, то грошові кошти, які були отримані нею від позивача в якості авансу підлягають поверненню останній в тому розмірі, в якому вони передавалися.
Оскільки договір купівлі-продажу квартири між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, тому передана відповідачу грошова сума в розмірі, еквівалентній 4500,00 доларів США, є авансом, який підлягає поверненню позивачу.
При цьому ст. 533 ЦК передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті під час здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша статті 192 ЦК України).
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.
Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня.
Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, яка є обов`язковою для судів загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин.
Сума, яку отримала відповідач від позивача є авансом, тому відповідач ОСОБА_2 повинна повернути позивачу ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 4500,00 доларів США у гривневому еквіваленті 106587,90 грн відповідають обставинам справи.
Вимоги позивача про стягнення 3% річних за прострочення грошового зобов`язання в сумі 760,09 грн, не підлягають задоволенню, оскільки аванс не є грошовим зобов`язанням, строк повернення таких коштів не був обумовлений сторонами, тому відсутні підстави вважати порушення строків їх повернення.
Крім того, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення процентів в розмірі 2819,04 грн на підставі ст.1048 ЦК України, оскільки вона регулює правовідносини, які виникають між сторонами договору позики. Такий договір між сторонами не укладався.
Вимоги позивача в частині зобов`язання відповідача повернути 106587,90 грн як безпідставно отримані кошти задоволенню не підлягають, оскільки стягнення зазначеної суми може бути здійснено на підставі рішення суду, тому зазначені позовні вимоги заявлені передчасно.
Таким чином, оскільки договір щодо оформлення документів виконаний не був, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачу сума авансу, яка була отримана відповідачем, підлягає стягненню в тому розмірі в якому він передавався.
Стягнення авансу може бути здійснено на підставі рішення суду. У зв`язку з цим позовні вимоги щодо зобов`язання відповідача повернути позивачу грошові кошти в сумі 106587,90 грн задоволенню не підлягають, оскільки заявлені передчасно.
Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1065,88 грн (106587,90 грн х 1101,67 грн / 110167,03 грн = 1065,88 грн).
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 280-282, 289, 352, 354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів по неукладеному договору задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 безпідставно отримані кошти в сумі 106587 (сто шість тисяч п`ятсот вісімдесят сім) грн 90 коп.
В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1065 (одна тисяча шістдесят п`ять) грн 88 коп.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Позивач: ОСОБА_1 , ІН НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІН НОМЕР_2 , паспорт НОМЕР_3 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя: С.А. Оболєнська