РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/1052/19

20 листопада 2020 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Пузирко В. В.

за участі учасників справи: представника позивача за первісним позовом та відповідача за другим позовом - адвоката Михайлова В.О.; представника відповідача за первісним позовом та позивача за другим позовом - адвоката Красовського А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

В квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

В обгрунтування позову покликається на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.09.2002 року .

В належній йому квартирі зареєстрована колишня дружина ОСОБА_4 - відповідач по справі, яка понад два роки в квартирі не проживає.

Оскільки відповідач більше двох років за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, добровільно знятися з реєстрації не бажає, то просив суд визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .

В жовтні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_3 , було придбано за час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , є спільним майном подружжя в розумінні ст.60 СК України та ст.368 ЦК України, тому просила поділити спільне майно подружжя виділивши їй у власність 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 28 жовтня 2019 року пред`явлені позови було об`єднано в одне провадження відповідно до ч.3 ст.188 ЦПК України.

Представник позивача за первісним позовом ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 підтримав. Позов ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності 1/2 частини майна не визнав покликаючись на те, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 і тому вона не може бути об`єктом спільного майна подружжя.

Представник позивач за другим позовом ОСОБА_6 позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 та визнання права власності на 1/2 частини даної квартири підтримав та просив їх задовольнити. Позовні вимоги про визнання ОСОБА_3 особою, що втратила право користування жилим приміщення заперечував покликаючись на те, що позивач не втратила право користуватися вказаною квартирою, оскільки вона є співвласником вказаної квартири.

Заслухавши пояснення представників сторін, показання свідків, з`ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позови не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Так, відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

У відповідності до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що 18.06.2002 року сторони зареєстрували шлюб, про що вчинено відповідний актовий запис Пеньківською сільською радою Костопільського району Рівненської області за №6.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 17.01.2018 року у справі №564/2204/17 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_1 , згідно Договору купівлі-продажу №990392 від 04.09.2002 року належить на праві власності квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 17,4 кв.м.

Згідно довідки №213 від 29.03.2019 року про реєстрацію за місцем проживання, яка видана КП «Костопільське БЖКП» за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровано позивача, відповідача та їх троє спільних дітей від шлюбу.

Відповідач ОСОБА_3 в спірній квартирі АДРЕСА_1 не проживає без поважних причин понад два роки.

Дані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 . Крім того, свідки повідомили, що відповідач ОСОБА_3 створила нову сім`ю та довгий час проживає за іншою адресою.

У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним доказам у справі.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ст. 406 ЦК України, сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

31 липня 2020 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 456/616/18 висловив правову позицію щодо втрати права користуватися житловим приміщенням у разі відсутності члена сім`ї понад встановлені строки.

Зокрема, якщо член сім`ї без поважних причин понад один рік не проживає в житловому приміщені та не бере участь у витратах з утримання будинку (квартири), а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення, в такому випадку власник житла має право звернутися до суду з позовною заявою про визнання члена своєї сім`ї таким, що втратив право користуватися житловим приміщенням.

З огляду на зазначене, для обґрунтованого вирішення спірних правовідносин та правильного застосування норм закону, суди мають установити такі обставини: 1) чи є відповідач наймачем (власником) житлового приміщення або членом сім`ї наймача (власника); 2) скільки часу відповідач не проживає у спірному приміщенні; 3) які існують поважні причини його не проживання у жилому приміщенні понад встановлені строки.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи (Постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року по справі № 449/601/18).

З встановлених в судовому засіданні обставин, суд приходить до висновку, що відповідачка за первісним позовом понад два роки без поважних причин не проживає у квартирі АДРЕСА_1 , створила нову сім`ю та проживає за іншою адресою, не бере участі в утриманні спірної квартири, оплаті житлово-комунальних послуг тощо, що підтверджено належними та допустимими доказами по справі та показаннями свідків та не спростовано стороною відповідача, відтак є підставою для задоволення первісного позову та визнання відповідачки ОСОБА_10 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Щодо вимог за зустрічним позовом стосовно поділу майна, то суд прийшов до наступних висновків.

Вирішуючи спір по суті, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного Цивільного кодексу України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які у тому числі перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, необхідно встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у зареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною із сторін.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» будуть правильно застосовуватися.

Вказані правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15.

Таким чином, спеціальне правило, що належить застосувати суду для оцінки правових наслідків набуття майна членами однієї сім`ї, міститься в частині першій статті 17 Закону України «Про власність», що втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

На правовідносини, які виникли між сторонами з приводу набуття спільного майна й продовжили існувати після 01 січня 2004 року, поширюється дія СК України.

Абзацом першим частини другої статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Судом встановлено, що 09 липня 2002 року позивач ОСОБА_1 разом зі своїм рідним братом ОСОБА_11 продали належну їм на праві приватної власності квартиру по АДРЕСА_4 для ОСОБА_12 , що підтверджено договором купівлі - продажу від 09.07.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Рівненської області Семенюк С.І. та зареєстрованого в реєстрі за №1408.

Право власності на вказану квартиру за позивачем було зареєстровано згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого ВАТ «Костопільський домобудівний комбінат» від 15.02.1999 року, про що свідчить п.2 договору купівлі-продажу від 09.07.2002 року.

Продаж квартири здійснено за 18799 грн., п.3 Договору купівлі-продажу від 09.07.2002 року.

В подальшому, 04 вересня 2002 року, ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 17,4 кв.м., що підтверджується Договором купівлі-продажу №990392 від 04.09.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Костопільського нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В. та зареєстрованого в реєстрі за №3287.

Згідно з п.3 договору купівлі-продажу від 04.09.2002 року купівля квартири вчинена за 11000 грн.

Свідок ОСОБА_9 , дружина рідного брата позивача, в судовому засіданні показала, що квартиру по АДРЕСА_4 було продано у 2002 році за 4000 доларів США, які брати між собою розділили порівну по 2000 доларів США. І саме за отримані від продажу власної квартири кошти в сумі 1700 доларів США, позивач ОСОБА_1 здійснив купівлю спірної квартири АДРЕСА_1 . Дані обставини їй відомо від свого чоловіка та від позивача ОСОБА_1 . Підтвердила, що однокімнатна квартиру АДРЕСА_1 була придбана саме за кошти, які були виручені від продажу батьківської квартири, оскільки інших коштів на той час у сім`ї ОСОБА_13 не було.

Згідно з відомостями, які містяться в будинковій книзі, позивач зареєструвався у придбаній квартирі АДРЕСА_1 25 жовтня 2002 року, в той час як відповідачка була зареєстрована у спірній квартирі тільки 19 травня 2003 року.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що спірна квартира була придбана за особисті грошові кошти позивача ОСОБА_1 , які були отримані від продажу іншої квартири у липні 2002 року та яка належала позивачу на праві особистої приватної власності.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Суд не вбачає підстав для застосування норми статті 60 СК України та визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно за позивачем по другому позову ОСОБА_3 , оскільки в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 за особисті грошові кошти, а тому не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Доказів на підтвердження іншого суду не було надано.

Суд вважає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №711/2302/18 та від 24.01.2020 року у справі № 546/912/16-ц.

Оскільки суду не надано належних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, то відсутні підстави для визнання спірної квартири б`єктом спільної сумісної власності подружжя та її поділу, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 12,76-78, 88, 141, 200, 247, 258, 265, 279, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 .

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Рівненського апеляційного суду через Костопільський районний суд Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач:

ОСОБА_1 (житель АДРЕСА_2 ), РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач:

ОСОБА_2 , (жителька АДРЕСА_2 , фактично проживає АДРЕСА_5 ) РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне рішення складено

01 грудня 2020 року.

СуддяЛ. А. Грипіч