ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 643/15214/17-ц

провадження № 22ц/818/2675/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Яцини В.Б.,

за участю секретарів - Колосовської А.Р., Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 , представниця позивача ОСОБА_2 ,

відповідачка ОСОБА_3 , (правонаступниця ОСОБА_4 ),

особа, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4 , представниця особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 липня 2018 року в складі судді Майстренко О.М.

в с т а н о в и в:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 29 вересня 2004 року між ним та ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким позичальник зайняв у позикодавця грошові кошти в сумі 20 000,00 грн на строк до 29 вересня 2005 року.

Зазначив, що позичальниця лише частково повернула суму позики по 200,00 грн 27 грудня 2005 року, 26 червня 2006 року, 11 серпня 2008 року, 12 квітня 2010 року, 22 жовтня 2012 року, 14 травня 2014 року, 10 жовтня 2015 року, 14 грудня 2016 року. Всього повернуто 1600,00 грн з основної суми боргу, залишок - 18 400,00 грн.

Вказав, що розмір процентів за обліковою ставкою Національного банку України становив 25 682,75 грн, розмір трьох процентів річних 6963,65 грн, розмір інфляційних нарахувань 32 351,20 грн, а всього сума до стягнення - 83 397,60 грн.

29 червня 2005 року між ним та ОСОБА_3 укладено договір позики за розпискою на суму 3700,00 доларів США зі строком повернення до 29 грудня 2005 року.

Зазначив, що позичальниця лише частково повернула борг по 25,00 доларів США (в еквіваленті) 20 липня 2006 року, 11 вересня 2008 року, 12 травня 2010 року, 22 листопада 2012 року, 14 березня 2014 року, а також по 20,00 доларів США (в еквіваленті) 10 жовтня 2015 року, 14 грудня 2016 року. Всього повернуто 165,00 доларів США (еквівалент) з основної суми боргу, залишок - 3535,00 доларів США, що еквівалентно 94 955,19 грн.

Вказав, що розмір процентів за обліковою ставкою Національного банку України становив 4895,64 доларів США, що еквівалентно 131 503,94 грн, розмір трьох процентів річних 1288,40 доларів США, що еквівалентно 34 608,28 грн, а всього сума до стягнення - 9719,04 доларів США, що еквівалентно 261 067,41 грн.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за нотаріально посвідченим договором позики від 29 вересня 2004 року в розмірі 83 397,60 грн, з яких 18 400,00 грн основний борг, 25 682,72 грн проценти за обліковою ставкою Національного банку України, 6963,65 грн три процента річних, 32 351,20 грн інфляційні нарахування; стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму заборгованості за договором позики згідно розписки від 29 червня 2005 року в розмірі 261 067,41 грн, з яких 94 955,19 грн основний борг, 131 503,94 грн проценти за обліковою ставкою Національного банку України, 34 608,28 грн три процента річних; судові витрати покласти на відповідачку.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 23 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за нотаріально посвідченим договором позики від 29 вересня 2004 року в розмірі 83 397,60 грн, з яких 18 400,00 грн основний борг, 25 682,75 грн проценти за обліковою ставкою Національного банку України, 6963,65 грн три процента річних, 32 351,20 грн інфляційні нарахування; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики згідно розписки від 29 червня 2005 року в розмірі 261 067,41 грн, з яких 94 955,19 грн основний борг, 131 503,94 грн проценти за обліковою ставкою Національного банку України, 34 608,28 грн три процента річних; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 3444,65 грн.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 29 листопада 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення відмовлено.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду ОСОБА_4 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій просила заочне рішення скасувати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, при ухваленні заочного рішення, допустив порушення норм процесуального права, не повідомивши ОСОБА_3 належним чином про дату судового засідання.

Вказала, вона є спадкоємицею після смерті відповідачки та заявила, що строк позовної давності як за договором позики, так і за борговою розпискою сплив, оскільки померла не повертала борг.

Зазначила, що факт підтвердження повернення коштів у визначені дати не підтверджено підписом боржника, а така форма фіксації повернення коштів, як власноручно зроблений позивачем напис на договорі позики або розписці на підтвердження переривання позовної давності, який при цьому не підтверджений підписом боржника, чинним законодавством не передбачена, тому такі написи не можуть бути визнані допустимими доказами у справі, не відображають об`єктивні обставини, а зроблені ним довільно для штучного обґрунтування позовних вимог та отримання невиправданих додаткових прибутків, що не відповідає принципам справедливості та розумності.

22 липня 2020 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважав апеляційну скаргу необґрунтованою, а судове рішення законним.

При цьому зазначив, що сам лише факт неотримання відповідачкою поштової кореспонденції, яку суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав за належними адресами та яка повернулася до суду, не може вважатися порушенням судом норм процесуального права, оскільки це зумовлено не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 19 березня 2020 року в складі судді Коваленко І.П. витребувано справу із суду першої інстанції.

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 18 травня 2020 року.

Ухвалою судді Харківського апеляційного суду від 22 травня 2020 року в складі судді Коваленко І.П. апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху та апелянту надано строк 10 днів для сплати судового збору в розмірі 5166,97 грн з дня отримання копії цієї ухвали.

23 червня 2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 643/6706/17-ц (22ц/818/2675/20).

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_4 необхідно задовольнити, заочне рішення суду скасувати.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що строк для звернення до суд позивач не пропустив.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 29 вересня 2004 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики, відповідно до умов якого позичальник зайняв у позикодавця гроші у сумі 20 000,00 грн.

Платіж повинен бути проведений до 29 вересня 2005 року в м. Харкові.

Позичальник вправі провести, а позикодавець повинен прийняти платіж й раніше вказаного строку. Якщо позичальник не проведе розрахунку до вказаного строку, позикодавець вправі надати цей договір до стягнення.

Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Літвіновою Я.М. та зареєстровано в реєстрі за № 7007.

На даному договорі (зворотній аркуш) також містяться записи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 повернула 27 грудня 2005 року - 200,00 грн, 20 червня 2006 року - 200,00 грн, 11 серпня 2008 року - 200,00 грн, 12 квітня 2010 року - 200,00 грн, 22 жовтня 2012 року - 200,00 грн, 14 травня 2014 року - 200,00 грн, 10 жовтня 2015 року - 200,00 грн, 14 грудня 2016 року - 200,00 грн (а.с.6, 26 том 1).

29 червня 2005 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до якої ОСОБА_3 взяла суму 3700,00 доларів США у ОСОБА_1 зі строком на 6 місяців.

Також, у вказаній розписці містяться записи ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_3 повернула 20 липня 2006 року - 25,00 доларів США, 11 вересня 2008 року - 25,00 доларів США, 12 травня 2010 року - 25,00 доларів США, 22 листопада 2012 року - 25,00 доларів США, 14 березня 2014 року - 25,00 доларів США, 10 жовтня 2015 року - 20,00 доларів США, 14 грудня 2016 року - 20,00 доларів США (а.с.7, 25 том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла (а.с.87, 171 том 1).

Після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 665/2018 на підставі вимоги кредитора від 07 вересня 2018 року ОСОБА_1 .

З копії вказаної спадкової справи вбачається, що 06 вересня 2019 року до нотаріальної контори звернулась ОСОБА_4 , яка є рідною дочкою померлої ОСОБА_3 із заявою, в якій повідомила, що спадщину після смерті своєї матері за законом вона фактично прийняла, оскільки постійно проживала та була зареєстрована зі спадкодавицею за однією адресою (а.с.14-36 том 2).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У частині першій статті 81 ЦПК України закріплено загальне правило розподілу обов`язків з доказування, а саме кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі, з повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також, засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Матеріали справи свідчать про те, що 29 вересня 2004 року ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_1 у борг грошові кошти в сумі 20 000,00 грн зі строком повернення до 29 вересня 2005 року.

Згідно розписки від 29 червня 2005 року ОСОБА_3 отримала у борг грошові кошти в розмірі 3700,00 доларів США зі строком на 6 місяців, тобто до 29 грудня 2005 року.

Отже договір позики та розписка про отримання грошових коштів містять зобов`язання про їх повернення.

Таким чином, суд першої інстанції встановив правову природу укладених між сторонами договорів та дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт укладення договорів позики 29 вересня 2004 року та 29 червня 2005 року, оскільки вони містять безумовну умову - зобов`язання щодо повернення цих коштів.

Проте, жодних доказів на підтвердження повернення коштів за вказаними договором позики та розпискою матеріали справи не містять.

Доводи позову позивача щодо того, що відповідачка частково повертала йому борг частинами по 200,00 грн за договором позики та по 25 доларів США за розпискою, належними та допустимими доказами не підтверджено.

Зроблені позивачем власноручно написи щодо повернення частинами боргу не містять ані підпису боржниці, ані нотаріального посвідчення повернення боргу.

Разом з тим, у жовтні 2019 року правонаступниця ОСОБА_3 - ОСОБА_4 заявила клопотання про застосування строку позовної давності, подавши до суду першої інстанції заяву про перегляд заочного рішення, а також аналогічне клопотання міститься і в апеляційній скарзі (а. с.164-167 том 1, а.с.1-5 том 3).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі, забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (рішення Європейського суду з прав людини від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» («Yukos shareholders v. Russia»), п. 570).

Разом з тим, не можна погодитися із висновком суду першої інстанції щодо застосування положень частини 1 статті 264 ЦК України.

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому, дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку переривають позовну давність тільки в тому випадку, коли вони вчинені в межах дії визначеного законом строку позовної давності.

Дії, що свідчать про визнання боржником свого боргу або іншого обов`язку, які вчинені після закінчення визначеного законом строку позовної давності такий строк не переривають.

Так, висновку про переривання перебігу строку позовної давності у справі суд першої інстанції дійшов із посиланням на те, що на оригіналах договору позики та розписки є відмітки про часткове повернення боргу відповідачкою, а саме на договорі позики від 29 вересня 2004 року: 27 грудня 2005 року - 200,00 грн, 20 червня 2006 року - 200,00 грн, 11 серпня 2008 року - 200,00 грн, 12 квітня 2010 року - 200,00 грн, 22 жовтня 2012 року - 200,00 грн, 14 травня 2014 року - 200,00 грн, 10 жовтня 2015 року - 200,00 грн, 14 грудня 2016 року - 200,00 грн; на розписці від 29 червня 2005 року: 20 липня 2006 року - 25,00 доларів США, 11 вересня 2008 року - 25,00 доларів США, 12 травня 2010 року - 25,00 доларів США, 22 листопада 2012 року - 25,00 доларів США, 14 березня 2014 року - 25,00 доларів США, 10 жовтня 2015 року - 20,00 доларів США, 14 грудня 2016 року - 20,00 доларів США.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Зміст наведеної норми свідчить про те, що прийняття часткового виконання позикового зобов`язання підлягає документальному оформленню та має підтверджуватися відповідною розпискою позикодавця про одержання часткового погашення боргу за позикою або розпискою про неможливість повернути борговий документ у зв`язку з неповним (частковим) поверненням позики. При цьому відповідна розписка видається кредитором на вимогу боржника та залишається у боржника.

Розписок про отримання від ОСОБА_3 по 200,00 грн: 27 грудня 2005 року, 20 червня 2006 року, 11 серпня 2008 року, 12 квітня 2010 року, 22 жовтня 2012 року, 14 травня 2014 року, 10 жовтня 2015 року, 14 грудня 2016 року; по 25,00 доларів США: 20 липня 2006 року, 11 вересня 2008 року, 12 травня 2010 року, 22 листопада 2012 року, 14 березня 2014 року, по 20,00 доларів США: 10 жовтня 2015 року, 14 грудня 2016 року ОСОБА_1 не видавав, а відмітки на договорі позики від 29 вересня 2004 року та борговій розписці від 29 червня 2005 року (які залишилися у позикодавця) про отримання коштів у вказані дати проставлені позикодавцем ОСОБА_1 й не містять підпису ОСОБА_3 на підтвердження обставин про те, що вона погашала борг.

Відповідно до вимог частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 288/1361/15-ц (провадження № 61-4212св18).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які відбулися у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У пунктах 71-74 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) зроблено висновок, що «створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що відповідач має право заявити про застосування позовної давності під час апеляційного розгляду справи лише за умови, що судом першої інстанції його не було належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи та у ній ухвалено заочне рішення.

Матеріали справи містять лише одне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення по даній справі, яке адресоване ОСОБА_3 до ухвалення судового рішення та яке повернуто без вручення з відміткою «за закінченням строку зберігання» (а.с.59-60 том 1).

Таким чином, суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідачку про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, що є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача, в даному випадку правонаступника, про застосування позовної давності.

В суді апеляційної інстанції представниця правонаступниці підтвердила, що померла не отримувала судових повісток в судові засідання до суду першої інстанції, про що було повідомлено суд першої інстанції в заяві про перегляд заочного рішення.

Частиною 4 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Ураховуючи, що строк кредитування закінчився 29 вересня 2005 року та 29 грудня 2005 року, а за захистом порушеного права ОСОБА_1 звернувся до суду 24 листопада 2017 року, колегія суддів вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, що з урахуванням заяви правонаступника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про її застосування відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості.

Суд першої інстанції наведеного не врахував та дійшов помилкового висновку щодо задоволення позовних вимог.

За таких обставин заочне рішення підлягає скасуванню з відмовою позивачу в задоволенні позову за спливом строку позовної давності.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено, тому сплачений судовий збір за подачу заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 384,20 грн та подачу апеляційної скарги в розмірі 5166,97 грн, а всього в розмірі 5551,17 грн підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь правонаступника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 23 липня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , правонаступницею якої є ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 , яка є правонаступницею померлої ОСОБА_3 , 5551,17 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

В.Б. Яцина

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року