Справа № 265/6210/20
Провадження № 2/265/1669/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року місто Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Вайновського А. М.,

за участю секретаря судового засідання Гавшиної А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В :

28 вересня 2020 року позивач звернувся до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області із позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування позову зазначив, що 22 серпня 1997 року на Азовській універсальній товарній біржі він придбав у відповідача житловий будинок АДРЕСА_1 . Під час підписання угоди він передав відповідачу повну вартість будинку 17100 гривень. Після продажу відповідач звільнила будинок, передала йому документи на будинок та ключі від нього. У свою чергу позивач почав користуватися будинок. Право власності на будинок було зареєстровано за позивачем 26.08.1997. Оскільки договір купівлі-продажу будинку не був посвідчений нотаріально, на даний час позивач позбавлений можливості розпорядитися майном. В сенсі наведених обставин просив визнати за ним право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 з відповідними до нього господарськими прибудовами та спорудами.

Відповідно до ухвали суду від 12 жовтня 2020 року справа розглядається у спрощеному провадження із викликом сторін у судове засідання.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не прибув, надав письмову заяву, в якій просить суд слухати справу за його відсутності, на задоволені позовних вимог наполягає.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Справу просить слухати за її відсутності.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що 22 серпня 1997 року на Азовській універсальній товарній біржі між продавцем ОСОБА_3 , з одного боку, та покупцем ОСОБА_1 , з іншого, було укладено біржовий контракт № ВР-88 (договір купівлі-продажу), за умовами якого Продавець передав у власність Покупцеві домоволодіння АДРЕСА_1 , який прийняв майно та виплатив за нього певну грошову суму.

Згідно рішення Виноградненської сільської ради Новоазовського району Донецької області від 24 жовтня 2008 року № 93 домоволодінню, присвоєно почтовий номер: АДРЕСА_1 .

З паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_1 з 23.10.1997 постійно зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно технічного паспорту виданого ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» загальна площа домоволодіння АДРЕСА_1 складає 91,1 кв.м., житлова площа. 41,6 кв.м

Згідно довідки № 2440 від 19.08.2020 виданої ККП «Міське бюро технічної інвентаризації Маріупольська нерухомість» на земельній ділянці, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , згідно технічної інвентаризації проведеної 19.08.2020 р. розташовані: житловий будинок літ. А-1 житлова площа 41,6 кв.м., загальною площею 49,6 кв.м., ганок літ.а, колодязь літ. К-1, огорожа №1. Ганок літ. а не підлягає прийняттю в експлуатацію. Також на земельній ділянці знаходиться: нежитлова прибудова літ. А1-1 площею 41,5 кв.м., гараж літ. Б-1, які побудовані без дозвільної документації.

Відповідно до ст.5 ЦК України до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у квітні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 227 ЦК УРСР, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією зі сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору стаття 47 цього Кодексу.

За змістом статей 128, 153 ЦК УРСР (1963 року) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов`язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 15 Закону України «Про товарну біржу» не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі.

Частиною 2 ст.47 ЦК УРСР (1963 р.) передбачено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Право позивача, як власника майна, на звернення до суду за захистом своїх майнових прав пов`язаних з правом володіння власністю не може бути обмежено позовною давністю.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація права власності на спірний будинок на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Азовською універсальною товарною біржею від 22 серпня 1997 року, а не нотаріусом, станом на серпень 1997 року не суперечило чинному законодавству.

Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних і фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету України будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року №121, передбачала підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих на біржі.

Оскільки, сторони договору купівлі-продажу досягли згоди щодо всіх умов договору, що підтверджується підписами сторін, всі зобов`язання за договором сторонами виконанні в повному обсязі, договір зареєстрований 26 серпня 1997 року, тому позивач на підставі статей 128, 153 ЦК УРСР і статті 49 Закону України «Про власність», який діяв на той час, набув право власності на спірний будинок і правомірно володіє ним.

З огляду на зазначені обставини суд вважає, що позивачем надані належні докази на підтвердження факту укладення вищевказаного договору купівлі-продажу будинку, її виконання та обставини, які свідчать про неможливість подальшого нотаріального посвідчення угоди, а відтак приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання в судовому порядку дійсним договору купівлі-продажу спірного будинку.

Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

Що стосується позовних вимог в частині визнання права власності на господарськи прибудови та споруди, розмішенні по АДРЕСА_1 , суд відмовляє в цій частині позовних вимог, посилаючись на наступне.

У своїй Постанові від 10 жовтня 2018 року у справі № 520/17520/14-ц Верховний Суд зазначив наступне.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 373 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об`єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об`єкта.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов`язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво об`єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Під час розгляду справи про визнання права власності на об`єкт самочинного будівництва суд повинен перевіряти наявність у позивача відповідного права на земельну ділянку, на якій зведено цей об`єкт. Цільове призначення зведеної споруди має узгоджуватися з визначеним цільовим призначенням земельної ділянки.

В сенсі наведених норм та викладених обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість пред`явленого позову в частині визнання права власності на спірне домоволодіння, що стосується визнання права власності на господарські прибудови та споруди, суд відмовляє в цій частині позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.12,13,81,133,141,263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на житловий будинок АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення суду може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо розгляду справи на офіційному веб-порталі судова влада України http://court.gov.ua/sud0538/.

Повний текст рішення складено 16 грудня 2020 року.

Суддя___________________________