Справа № 461/1815/17 Головуючий у 1 інстанції: Зубачик Н.Б.
Провадження № 22-ц/811/3907/19 Доповідач в 2 інстанції: Шеремета Н.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.

секретаря: Івасюти М.В.

з участю: прокурора Байтали Ю.В.,

представника ТзОВ «Альфатеррабуд» - Бердара С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 Сапуцького Романа Ярославовича в інтересах держави в особі Львівської міської ради на ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

у березні 2017 року заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Львівської міської ради звернувся з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфатерабуд», ОСОБА_1 , Приватного нотаріуса Львівського нотаріального округу Барбуляк Христини Миколаївни, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги, ОСОБА_2 , про визнання недійсними та скасування рішення загальних зборів товариства, скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їхніх обтяжень, визнання недійсним та скасування права власності.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року позов заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Львівської міської ради залишено без розгляду.

Ухвалу суду, в інтересах держави в особі Львівської міської ради, оскаржив керівник Львівської місцевої прокуратури № 1 Сапуцький Р.Я,, в апеляційній скарзі покликається на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт стверджує, що підставою для представництва прокуратурою інтересів держави, в особі Львівської міської ради, є те, що у відповідача відсутні документи на відведення земельної ділянки для будівництва, а отже, і державна реєстрація прав на нерухоме майно, як і його подальша передача у статутний фонд Товариства з обмеженою відповідальністю «Альфатерабуд» є незаконними та порушують права Львівської міської ради, як власника земельної ділянки. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2015 року затверджено мирову угоди у справі № 462/5960/ 15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та визнання права власності, за умовами якої введено в експлуатацію 23-ох квартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 3027,2 кв. м. та визнано право власності на нього за ОСОБА_1 . Рішення Апеляційного суду Львівської області ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2015 року скасовано. Оскільки ухвала Залізничного районного суду м. Львова від 19 вересня 2015 року скасована, державна реєстрація права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 та в подальшому передача його у власність ТзОВ «Альфатерабуд», не відповідає чинному законодавству. Зазначає, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Апелянт вважає, що сам факт незвернення до суду органу місцевого самоврядування з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства, свідчить про те, що вказаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку з чим у прокурора виникають обгрунтовані підстави для звернення до суду з даним позовом. З наведених підстав просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Байтали Ю.В на підтримання доводів апеляційної краги, заперечення представника ТзОВ «Альфатеррабуд» Бердара С.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

З матеріалів справи вбачається, що в березні 2017 року перший заступник керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 в інтересах Львівської міської ради звернувся з позовом до ТОВ «Альфатеррабуд», ОСОБА_1 , приватного нотаріуса ЛМНО Барбуляк Х.М., з участю третьої особи ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування рішення загальних зборів засновників ТОВ «Альфатеррабуд», оформленого протоколом № 1 від 12 квітня 2016 року щодо передачі нерухомого майна, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 до статутного фонду ТОВ «Альфатеррабуд»; скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х.М. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо цих об`єктів нерухомого майна; визнання недійсним та скасування права власності ТОВ «Альфатеррабуд» на вказане нерухоме майно.

Позовна заява подана першим заступником керівника Львівської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Львівської міської ради, в порядку ст. ст. 3, 45 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року).

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина перша та друга статті 8 Конституції України).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України (в чинній редакції) в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

У рішенні Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року N 3-рп/99 (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) вказано, що державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Поняття «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах» означає орган, на який державою покладено обов`язок щодо здійснення конкретної діяльності у відповідних правовідносинах, спрямованої на захист інтересів держави. Таким органом, відповідно до статей 6, 7, 13 та 143 Конституції України, може виступати орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради. Питання організації управління районами в містах належить до компетенції міських рад. Сільські, селищні, міські ради можуть дозволяти за ініціативою жителів створювати будинкові, вуличні, квартальні та інші органи самоорганізації населення і наділяти їх частиною власної компетенції, фінансів, майна (стаття 140 Конституції України).

Органам місцевого самоврядування можуть надаватися законом окремі повноваження органів виконавчої влади. Держава фінансує здійснення цих повноважень у повному обсязі за рахунок коштів Державного бюджету України або шляхом віднесення до місцевого бюджету у встановленому законом порядку окремих загальнодержавних податків, передає органам місцевого самоврядування відповідні об`єкти державної власності. Органи місцевого самоврядування з питань здійснення ними повноважень органів виконавчої влади підконтрольні відповідним органам виконавчої влади (частина друга та третя статті 143 Конституції України).

Відповідно до абзацу 1 частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Частиною третьою цієї статті передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Вказаним приписам кореспондують відповідні норми ЦПК України.

Так, згідно зі статтею 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Частиною четвертою вказаної статті передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19) зроблено висновок про те, що відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу. Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва. Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 226 ГПК України.

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду уточнила свої висновки, зроблені у постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 та у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18, від 16 квітня 2019 року у справах № 910/3486/18 та № 925/650/18, від 17 квітня 2019 року у справі № 923/560/18, від 18 квітня 2019 року у справі № 913/299/18, від 13 травня 2019 року у справі № 915/242/18 у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 0440/6738/18, вказавши, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.

Як свідчить аналіз матеріалів справи, прокурор 06 березня 2017 року одночасно із зверненням до суду з вказаним позовом надіслав Львівській міській раді повідомлення (т. 1 а.с. 46, 47), у якому констатовано факт того, що «радою не вжито заходів, в тому числі представницького характеру, щодо скасування рішень загальних зборів учасників ТОВ «Альфатеррабуд» та рішення державного реєстратора (приватного нотаріуса) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, тому місцева прокуратура звертається до суду із згаданим позовом».

Також з матеріалів справи убачається, що Львівська міська рада, діючи самостійно, (без попереднього звернення до неї органів прокуратури), як власник земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 звернулася до суду з позовом про звільнення цієї земельної ділянки та приведення її у попередній стан шляхом знесення самочинного багатоквартирного житлового будинку за власні кошти.

Провадження у даній справі відкрито ухвалою від 08 лютого 2017 року, тобто до надіслання повідомлення прокурор Львівській міській ради в справі, яка переглядається в апеляційному порядку, участь у даній справі брала, як третя особа, Інспекція держархбудконтролю.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року, яке набрало законної сили 03 серпня 2018 року, позов Львівської міської ради задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку площею 0,01627 га, на якій розміщено багатоквартирний житловий будинок по АДРЕСА_1 та привести її у попередній стан. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. На вказане рішення суду також посилається і прокурор у поданій ним апеляційній скарзі.

У вересні 2019 року представником відповідача ОСОБА_1 подано клопотання про залишення позовної заяви без розгляду.

Постановляючи оскаржувану ухвалу про залишення позову прокурора без розгляду, з огляду на встановлені судом фактичні обставини справи, зокрема, що повідомлення прокуратури від 06 березня 2017 року не містить вимоги про необхідність звернення до суду Львівської міської ради саме з такими позовними вимогами, а така не виступає суб`єктом спірних правовідносин, однак самостійно, своєчасно та у належний спосіб звернулася до суду з позовом про захист прав, як власника землі, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що в даному випадку відсутні підстави для представництва прокурором інтересів органу місцевого самоврядування в суді (відсутня бездіяльність Львівської міської ради), і як наслідок обґрунтовано залишив пред`явлений позов без розгляду. При цьому колегія суддів враховує, з огляду на предмет спору, що Львівська міська рада не є суб`єктом спірних правовідносин, а відтак не може бути позивачем у даному спорі.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою наявність правових підстав для звернення прокуратури з даним позовом, наведених суб`єктом звернення, колегія суддів відхиляє як такі, що не підтверджені матеріалами справи.

Слід зазначити, що у разі виконання рішення Галицького районного суду м. Львова від 04 липня 2018 року в примусовому порядку, буде відсутній предмет спору у справі, що переглядається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а ухвала суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, і її слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу керівника Львівської місцевої прокуратури № 1 Сапуцького Романа Ярославовича в інтересах держави в особі Львівської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 11 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31.12.2020 року.

Головуючий: Шеремета Н. О.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О.Я.