Номер провадження: 22-ц/813/8236/20
Номер справи місцевого суду: 496/2150/19
Головуючий у першій інстанції Буран В. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2020 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 496/2150/19

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/8236/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),

- суддів: - Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання Бикової К.А.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- відповідачі 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3) ОСОБА_4 ,

- третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Біляївська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Біляївська районна державна адміністрація як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зняття з реєстрації, за апеляційною скаргою адвоката Попроцького Дмитра Михайловича, діючого від імені ОСОБА_1 , на рішення Біляївського районного суду Одеської області, ухвалене у складі судді Бурана В.М. 19 червня 2020 року, повний текст рішення складено 30 червня 2020 року,

встановив:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду с вищевказаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення підстав позову та позовних вимог, остаточно просить: 1) усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 будинком АДРЕСА_1 , які чинять ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ; 2) висилити ОСОБА_4 , ОСОБА_3 з будинку АДРЕСА_1 ; 3) позбавити права користування будинком ОСОБА_2 , та зняти його з реєстрації за адресою - будинок АДРЕСА_1 ; 4) стягнути з відповідачів на корись позивачки судовий збір.

Вищевказаний позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власником зазначеного житлового будинку, але без її згоди та відома за даною адресою було прописано брата позивачки ОСОБА_2 .. Місце проживання брата позивачці невідоме, а мати з вітчимом чинять їй перешкоди у користування її майно, про що вона неодноразово зверталась до відділу поліції. Зазначений будинок вона придбала у ОСОБА_5 , окрім неї, реєстрації за даною адресою ніхто не мав. Дозволу на реєстрацію ОСОБА_2 вона не надавала. За адресою її реєстрації (у тітки) вона проживати з родиною не може, тому змушенні звертатись за допомогою до друзів. В добровільному порядку спір не був вирішений, що змусило її звернутись до суду для вирішення питання по суті (а. с. 2 6, 74 - 76).

У своїх поясненнях, які фактично є відзивом на позов, ОСОБА_3 заперечує проти задоволення позовних вимог. Просить у задоволенні позову відмовити. Посилається на те, що позивачка в передбаченому статтею 334 ЦК України не підтвердила своє право власності на зазначений будинок. Не навела підстав вважати, що відповідачі систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила соціалістичного співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, як це визначено нормами статті 116 ЖК України. Вимоги позивачки заявлені з порушенням статті 156 ЖК України та статті 405 ЦК України. Щодо зняття з реєстрації сина відповідачки ОСОБА_2 , то законом передбачено певний порядок визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації, якого позивачка не дотрималась (а. с. 32 - 34).

У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_3 також заперечувала проти позову. Зазначала, що спірний будинок було придбано за спільні кошти позивачки та відповідачів, мати та вітчим проживають в будинку без реєстрації та зі згоди доньки.

В судове засідання суду першої інстанції, призначене на 19.06.2020 року, учасники справи не з`явились (а. с. 144а).

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 19 червня 2020 рокуу задоволенні вищевказаного позову було відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано доказів того, що відповідачі дійсно чинять перешкоди у вселенні ОСОБА_1 до її будинку, чи будь-яким чином перешкоджають їй у володінні, користуванні та розпорядженні належним позивачці майном, оскільки орган поліції за адресою нікого не виявляв, а клопотання про виклик свідків позивачем не заявлялось (ст. 317 ЦК України).

Окрім того, місцевий суд звернув увагу на те, що п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а ч. 2 зазначеної статті визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом уразі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Суд першої інстанції також звернув увагу на те, що між моментом укладання Договору купівлі продажу від 11 квітня 2009 року та першим зверненням до поліції 22.07.2018 року пройшло 9 років, що з урахуванням родинних зв`язків ( ОСОБА_3 мати позивачки, ОСОБА_4 вітчим позивачки) останні набули законного права проживати у зазначеному будинку, відсутність якого позивач не спростувала належними доказами. Вимог про вселення її до будинку не заявляла. Це дає підстави стверджувати, що відповідачі законно набули право користування житловим приміщенням.

Що стосується заяви позивачки про те, що вона не надавала згоди на реєстрацію в будинку відповідача ОСОБА_2 (брата позивачки), то місцевий суд звернув увагу на те, що останній був зареєстрований у спірному будинку - 25.03.2009 року (а. с. 9, 113), а договір купівлі-продажу був укладений - 11 квітня 2009 року (а. с. 7), а право власності зареєстроване було за позивачкою відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно - 16.04.2009 року (а. с. 80). Тобто дозвіл саме позивача, на момент реєстрації ОСОБА_2 не був потрібен, оскільки власник будинку був інший. А відповідних доказів щодо втрати права користування з інших підстав не проживання в будинку більш тривалого строку, акти про не проживання та інше до суду не надавались.

Додана до матеріалів справи відповідь начальника Біляївського РВ ГУ ДМС України в Одеській області від 09.11.2019 року, як доказ на підтвердження реєстрації ОСОБА_2 в будинку ОСОБА_1 без її дозволу, не прийнята місцевим судом, оскільки має протиріччя з доданими копіями сторінок будинкової книги, про реєстрацію відповідача за адресою - АДРЕСА_1 (а. с. 8 - 9, 115), якій місцевий суд надав перевагу, оскільки в ній міститься штамп про реєстрацію ОСОБА_2 саме 25.03.2009 року.

Згідно довідки № 2650 від 23.08.2019 року виданої виконавчим комітетом Біляївської міської ради, в спірному будинку зареєстрований тільки ОСОБА_2 (з 25.03.2009 року), зазначений як наймач, будинок в задовільному стані (а.с. 113).

Твердження позивачки про те, що вона мешкає з малолітньою дитиною в машині вже пів року місцевий суд вважав не доведеними. На запитання суду першої інстанції, чи зверталась вона до Органу опіки та піклування з цього приводу, позивач зазначила «ні». Інших допустимих та належних доказів на підтвердження зазначених фактів не надала.

Таким чином, оскільки позивач не надала доказів того, що відповідачі чинять дії, які перешкоджають у реалізації наданих їй прав щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317, 319 ЦК України), в судовому засіданні не було встановлено обставин (фактів), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виник спір, розглянувши справу, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що відповідач не довела факт перешкоджання у користуванні та володінні житловим будинком з боку відповідачів по відношенню до позивачки, що є підставою для відмови у позові (а. с. 146 - 150).

В апеляційній скарзі адвокат Попроцький Д.М., діючий від імені ОСОБА_1 , просить скасувати рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 червня 2020 року. Ухвалити нове рішення, яким вищевказаний позов задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт вказує на низку письмових доказів, які, як на його думку, підтверджують доводи про те, що відповідачі - ОСОБА_4 , ОСОБА_3 чинять перешкоди у користуванні спірним нерухомим майом, яке належить позивачці на праві власності. Зазначає про відсутність в матеріалах справи доказів щодо згоди попередньої власниці спірного майна ОСОБА_5 на реєстрацію за адресою спірного майна відповідача ОСОБА_2 ..

Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Від адвоката Попроцького Д.М., діючого від імені ОСОБА_1 , до апеляційного суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача.

Крім того, від Біляївської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника Біляївської районної державної адміністрації як органу опіки та піклування.

Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.

Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).

На підставі рішення зборів суддів Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року, відповідно до частини 2 статті 29 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», постанов Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» (зі змінами) та від 22 липня 2020 року № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (зі змінами), рішення Ради суддів України за №19 від 17 березня 2020 року, постанови головного державного санітарного лікаря України №16 від 09 травня 2020 року, рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайної ситуації від 15 жовтня 2020 року, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в місті Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду ухвалено розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду».

Пунктами 1, 5, 12 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду № 12 від 16.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний», зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинено їх допуск до залів судових засідань. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у частинах 1, 2 статті 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. Це розпорядження набрало чинності з 26 жовтня 2020 року.

Отже, вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину, установлення на території міста Одеси рівня епідемічної небезпеки: «помаранчевий» або «червоний».

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, наявність вищевказаних клопотань учасників справи про розгляд справи за їх відсутності, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин 1, 2, 6 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про недоведенність позову, необхідність у його відмові. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. 405 ЦК України, ст. ст. 9, 156 ЖК України) та процесуального (ст. ст. 12, 76, 77, 79 81, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих її учасниками і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З договору купівлі-продажу від 11.04.2009 року вбачається, що ОСОБА_1 придбала житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 (а. с. 7). Відповідно витягу від 12.11.2019 року, зареєстровано право власності було 16.04.2009 року (а. с. 80).

Спільності придбання спірного будинку за сумісні кошти позивачкою та відповідачами суду не доведена, але позивач не заперечувала що відповідачі є рідними їй мати, брат, вітчим.

Відповідно записів із домової книги для реєстрації громадян, які проживають за вищевказаною адресою, з 25.03.2009 року в будинку зареєстрований відповідач ОСОБА_2 (а. с. 8 - 9).

Згідно довідки Біляївської міської ради № 477 від 30.03.2009 р., станом на той час, за адресою буд. АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_5 , колишній власник будинку (а. с. 10).

Позивач в уточненому позові зазначає, що оскільки довідка Біляївської міської ради № 477 складена 30.03.2009 року і там не зазначений відповідач ОСОБА_2 то він згідно логіки позивача був зареєстрований там пізніше без її згоди.

Між тим, штамп із домової книги для реєстрації громадян, які проживають за вищевказаною адресою, проставлений 25.03.2009 року органом який відповідав на той час за реєстрацію, так званий «паспортний стіл», який був первісним порівняно з Біляївською міською радою, та з якого в подальшому відомості надходили до міської ради.

З урахуванням стислого часу між реєстрацією ОСОБА_2 та наданням довідки № 477 від 30.03.2009 року, зазначена інформація ще не була надана міської ради, що привезло до наявності документів які протирічать один одному.

Реалізуючи свої майнові права, ОСОБА_1 звернулась до органу поліції із заявами від 22.07.2018 року, та від 05.09.2018 року.

Згідно висновку СП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області від 17.08.2018 року з 2014 року гр. ОСОБА_3 чинить перешкоду у доступі у власний будинок ОСОБА_1 , між даними особами виник цивільно-правовий спір та за наслідками розгляду заяви було встановлено, що гр. ОСОБА_1 , яка мешкає в АДРЕСА_2 , не пускають до її будинку мати, отримати пояснення від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вдалось, оскільки ніхто не виходив із будинку, за результатом розгляду заяв, було встановлено відсутність складу кримінального правопорушення та рекомендовано звернутись до суду для вирішення цивільно-правового конфлікту (а. с. 111).

Позивач зверталась до Біляївського ВП ГУНП в Одеській області також із заявою про виселення з її будинку АДРЕСА_1 близьких родичів. Працівниками поліції було виявлено, що даний будинок належить заявниці, на даний час в ньому проживають її родичі, за фактом виїзду за даною адресою, не було нікого виявлено, мешканців на місці не було (а. с. 112).

Між учасниками справи склалися правовідносини щодо усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, зняття з реєстрації.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

За правилами частини 1 статті 15, частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 4 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно з частиною 1 статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Між тим, у відповідності до вимог статтей 12, 81 ЦПК України сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

При цьому докази у справі повинні бути належними, достовірними та достатніми.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина 1 статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина 1 статті 80 ЦПК України).

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позову через відсутність в матеріалах справи доказів того, що відповідачі чинять дії, які перешкоджають ОСОБА_1 у реалізації наданих їй прав щодо володіння, користування та розпоряджання своїм майном, з огляду на наступне.

Так, згідно висновку СП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області від 17.08.2018 року з 2014 року гр. ОСОБА_3 чинить перешкоду у доступі у власний будинок ОСОБА_1 .. Між даними особами виник цивільно-правовий спір. За наслідками розгляду заяви було встановлено, що гр. ОСОБА_1 , яка мешкає в АДРЕСА_2 , не пускають до її будинку мати. Отримати пояснення від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не вдалося, оскільки ніхто не виходив із будинку. За результатом розгляду заяв, було встановлено відсутність складу кримінального правопорушення та рекомендовано звернутись до суду для вирішення цивільно-правового конфлікту (а. с. 111).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що з висновку СП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області від 17.08.2018 року не вбачається посилань на обставини, з аналізу яких можливо встановити, що ОСОБА_3 чинить перешкоди у доступі у власний будинок ОСОБА_1 .. Між тим, з висновку СП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області від 17.08.2018 року вбачається відсутність пояснень від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , інших данних, з яких можливо дійти до висновку, що відповідачі разом або кожний із відповідачів окремо, чинять перешкоди позивачці у користуванні її власнісю.

Отже, вищенаведений висновок СП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області від 17.08.2018 року не є достовірним та достанім доказом обгрунтованності вимог позову.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина 1 статті 89 ЦПК України).

Інші висновки СП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області, на які позивач посилається в обгрунтування позовних вимог, за змістом не містять посилань на наявність перешкод зі сторони відповідачів у доступі у власний будинок ОСОБА_1 ..

З огляду на вищевикладене, колегія суддів критично ставиться до доводів апеляційної скарги, з посиланням на висновки СП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області, щодо хибності вищевказаного висновку місцевого суду.

Інші доводи апеляційної скарги є відображенням доводів позову, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, правомірно відмовивши у задоволенні позову через його недоведенність та безпідставність.

За таких обставин, апеляційна скарга є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги адвоката Попроцького Д.М., діючого від імені ОСОБА_1 , у суду апеляційної інстанції відсутні.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу адвоката Попроцького Дмитра Михайловича, діючого від імені ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 19 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: О. В. Князюк

О. М. Таварткіладзе