Справа № 128/752/19
РІШЕННЯ

Іменем України

06 лютого 2020 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі

головуючого - судді Ганкіної І.А.,

при секретарі Жигаровій Д.О.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представник позивача Чубенко С.В.

представник відповідача Захарчука М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та 3-х відсотків річних, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та 3-х відсотків річних, мотивуючи свої вимоги тим, що 22 листопада 2007 року відповідач по справі ОСОБА_4 звернувся до нього з проханням позичити йому в борг кошти в розмірі 10 000 доларів США строком на 1 рік, які зобов`язався повернути до 22 листопада 2008 року. Вказує, що він зазначені кошти позичив і договір позики був оформлений у усній формі. Проте, гр. ОСОБА_4 вчасно кошти не повернув, при цьому 26 травня 2010 року надав позивачу власноручно написану розписку, в якій підтвердив те, що взяв у нього позику у розмірі 10 000 доларів США, які повинен був повернути до 22.11.2008 року та не повернув. Тому додатково зобов`язався компенсувати збитки в розмірі 10 % від загальної суми боргу за період з 22.11.2008 р. по 22.11.2008 р., після чого, за кожний наступний місяць починаючи із 22.11.2008 року зобов`язувався сплачувати позивачу 2% від загальної суми боргу 22 числа кожного місяця, і повернути до 01.06.2010 року всю суму боргу з урахуванням обумовлених відсотків та штрафів. Проте, відповідач по справі взятих на себе зобов`язань не виконав в черговий раз, у зв`язку із чим він змушений був звернутися до суду.

Так, 15.11.2013 року рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці з

гр. ОСОБА_4 було стягнуто борг за договором позики в розмірі 79099,00 грн. - тіло боргу (що на день ухвалення рішення суду було еквівалентно 10000 доларів США), відсотки за користування коштами в сумі 44295,44 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1233,94 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. Загальна сума до стягнення - 125 247 грн.

Відповідач по справі борг повернув лише 09.10.2018 р. в сумі 132876,17 грн. до якої крім суми що підлягала сплаті позивачу в розмірі 125247 грн. (в тому числі 79099,00 грн. - борг за договором позики) було включено виконавчий збір. Доказом цього є постанова про закриття виконавчого провадження від 17.10.2018 року 21973/15.3-25/08 та квитанція №0.0..1 від 09.10.2018 року. Проте, на час повернення вказаних коштів курс долара змінився і станом на 09.10.18 року згідно курсу НБУ 100 доларів США було еквівалентно 2808,79 грн.

Згідно відомостей НБУ станом 08.01.2019 року 100 доларів США еквівалентно 2770,94 грн. Відтак, станом на сьогоднішній день борг відповідача по справі перед позивачем становить 7183,09 доларів США, що еквівалентно 198971,59 грн.

Відповідач по справі, незважаючи на обов`язковість виконання рішення суду, зволікав із його виконанням із 26.11.2010 року (час набрання сили рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.11.2010 р.) до 09.10.2018 року, тобто майже вісім років. Більше того, ще й сьогодні, як вбачається із вище викладеного, суму боргу в повному обсязі не погасив. Виходячи із вимог ст. 625 ЦК України, боржник зобов`язаний сплатити за весь час прострочення боргу 3% річних. З огляду на вимоги ст. 257 ЦК України, щодо строків позовної давності, боржник зобов`язаний сплатити 3% річних за користування моїми коштами за останніх три роки.

Відтак ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду за захистом своїх прав, та просить стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 26.05.2010 року в сумі 198 971,59 грн. та 3-х відсотків річних в сумі 24 930 грн. та понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Чубенко С.В. позовні вимоги підтримали, позов просили задовільнити. Суду показали, що вважають, що спірні правовідносини є правовідносинами, що виникли з боргового зобов`язання, яке не було виконано в повному обсязі. Суду показали, що 22.11.2007 року відповідач позичив у позивача 10 000 доларів США. Грошові кошти відповідач не повернув, тому 26.05.2010 року власноруч написав розписку, якою зобов`язався повернути позичені кошти в строк до 22.11.2008 року. З приводу не повернення позики позивач звернувся до суду та рішенням Ленінського районного суду м.Вінниця від 15.11.2010 року було вирішено позов ОСОБА_1 задовільнити, та стягнути з відповідача еквівалент 10 000 доларів США у гривні, по курсу, що діяв на час постановлення рішення суду. Однак, відповідач повернув грошові кошти лише 09.10.2018 року в сумі 132 876,17 грн., що за курсом складають менш 3000 доларів США. Тому, позивач був змушений звернутися до суду за стягненням решти боргу в сумі 7183,09 доларів США, які не були отримані в наслідок інфляції гривні. Позов сторона позивача просить задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - адвокат Захарчук М.В. позовні вимоги не визнав повністю, в задоволені позову просив відмовити на підставах визначених у наданому ним відзиві. Також суду показав, що спірні правовідносини з приводу повернення боргу вже були вирішені судом і з відповідача стягнуто за рішенням суду грошовий еквівалент боргу в гривні на суму 79 099,00 грн. по тілу позики та 44 295,44 грн. по процентах. Рішення набуло чинності та було виконано, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження від 17.10.2018 року. Таким чином, є підтвердженими виконання боргового зобов`язання, і звернення до суду з позовом щодо того самого боргу є безпідставним. Боргове зобов`язання є завершеними їх виконанням стороною боржника. В задоволенні позову просить відмовити.

Вислухавши думку учасників судового провадження, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, з боку їх належності, допустимості та достатності, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 22 листопада 2007 року ОСОБА_4 звернувся до ОСОБА_1 з проханням позичити йому в борг кошти в розмірі 10 000 доларів США строком на 1 рік які зобов`язався повернути до 22 листопада 2008 року.

26 травня 2010 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_1 власноручно написану розписку, в якій підтвердив те, що взяв у нього позику у розмірі 10 000 доларів США, які повинен був повернути до 22.11.2008 року та не повернув (а.с.9). Додатково зобов`язався компенсувати збитки в розмірі 10 % від загальної суми боргу за період з 22.11.2008 р. по 22.11.2008 р., після чого, за кожний наступний місяць починаючи із 22.11.2008 року зобов`язувався сплачувати позивачу 2% від загальної суми боргу 22 числа кожного місяця, і повернути до 01.06.2010 року всю суму боргу з урахуванням обумовлених відсотків та штрафів.

15.11.2010 року рішенням Ленінського районного суду міста Вінниці з гр. ОСОБА_4 було стягнуто борг за договором позики в розмірі 79099,00 грн. - тіло боргу (що на день ухвалення рішення суду було еквівалентно 10000 доларів США), відсотки за користування коштами в сумі 44295,44 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 1233,94 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн., витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. Загальна сума до стягнення - 125 247 грн (а.с.10).

Відповідач по справі борг повернув 09.10.2018 р. в сумі 132876,17 грн. до якої крім суми що підлягала сплаті позивачу в розмірі 125247 грн. (в тому числі 79099,00 грн. - борг за договором позики) було включено виконавчий збір, що підтверджується постановою про закриття виконавчого провадження від 17.10.2018 року 21973/15.3-25/08 та квитанція №0.0..1 від 09.10.2018 року (а.с.11, 21).

Свої позовні вимоги позивач грунтує на тому, що на час повернення вказаних коштів курс долару США змінився і станом на 09.10.18 року згідно курсу НБУ 100 доларів США було еквівалентно 2808,79 грн. Згідно відомостей НБУ станом 08.01.2019 року 100 доларів США еквівалентно 2770,94 грн. (а.с.17). Відтак, позивач вважає, що станом на сьогоднішній день борг відповідача по справі перед позивачем становить 7183,09 доларів США, що еквівалентно 198 971,59 грн.

Визначаючись щодо заявлених вимог, суд виходить з того, що згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми (постанови ВСУ від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14).

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України).

При цьому, сторони несуть фінансовий ризик коливання курсу валюти, яка позичається у відношенні до національної валюти.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (ч.1 ст.1050 ЦК України). За змістом ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Розглядаючи спірні правовідносини, та оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд враховує, що рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.11.2010 року у справі №2-7455/2010 було розглянуто позов ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 про стягнення позики на підставі боргової розписки від 26.05.2010 року.

За рішенням суду позов було задоволено, та стягнуто з ОСОБА_4 борг за договором позики в сумі 79099,00 гривень, а також проценти за користування коштами в розмірі 44295,44 гривень.

Таким чином, суду є підтвердженим, що правовідносини з приводу позики у 10 000 доларів США були вирішені шляхом постановлення судового рішення, а порушене право позивача відновлене, шляхом стягнення відповідної суми коштів за позикою з відповідача.

В мотивувальній частині рішення суду вказано, що сума 79099,00 гривень є еквівалентом 10000 доларів США.

Зазначене рішення суду про стягнення боргу відповідає вимогам п.14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 №14, в якій судам роз`яснено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення суду.

Грошовою одиницею України, відповідно до ст. 99 Конституції України, є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах.

Офіційний курс гривні до іноземних валют в різні періоди часу може змінюватись (зростати або падати), проте, ця обставина не є підставою для пред`явлення стороною у зобов`язанні, спір щодо якого вирішений судом, пред`являти після цього до іншої сторони додаткові вимоги про стягнення курсової різниці валют.

Згідно положень абзацу 2 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012 року«Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування і отримання відсотків за кредитним договором (нарахування і отримання яких можливо лише у разі стягнення коштів за виконавчим написом нотаріуса, згідно положень абзацу 3 пункту 17 Постанови Пленуму ВССУ № 5).

Таким чином, з постановленням судового рішення Ленінського районного суду від 15.11.2010 року договірні зобов`язання між сторонами припинились, оскільки після винесення рішення суду, яким стягнуто певну суму, договірні правовідносини сторін трансформуються у грошове зобов`язання, невиконання якого допускає можливість застосування до боржника положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц викладена правова позиція про правильне застосування норм права, відповідно до якої за змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до позицій Великої Палати Верховного Суду з урахуванням у зв`язку із пред`явленням у 2010 році позову до ОСОБА_4 в Ленінський районний суд м. Вінниці на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, ОСОБА_1 втратив право нараховувати відсотки після ухвалення рішення суду, оскільки такими діями на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, та визначеної суми позики в грошовому еквіваленті до офіційного курсу на час пред`явлення позову.

Рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 15.11.2010 року у справі №2-7455/2010 є виконаним в повному обсязі, про що свідчить постанова про закінчення виконавчого провадження від 17.10.2018 року, а отже питання щодо повернення основної суми позики та відсотків також є вирішеним, і повторне стягнення боргу є безпідставним.

Тому, враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги такими, що до задоволення не підлягають.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України при винесені рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Оскільки суд відмовляє в задоволені позову повністю, тому і в стягненні судових витрат з відповідача на користь позивача, також слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 16, 509, 526, 527, 530, 533, 549-552, 611, 614 -625, 629, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 76, 128, 141, 224, 264, 265, 268, 273 - 274, 280 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики від 26.05.2010 року в сумі 198 971,59 грн. та 3-х відсотків річних в сумі 24 930 грн. та судових витрат - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

До дня початку функціонування єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до Вінницького апеляційного суду через Вінницький районний суд Вінницької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя І.А. Ганкіна