У Х В А Л А

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 161/5330/20

провадження № 61-19119ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору, - Департамент соціальної політики Луцької міської ради, про відшкодування шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) про відшкодування шкоди у розмірі 18 515,00 грн.

Позов обгрунтований тим, що вона є інвалідом 1 групи, як член сім`ї померлого військовослужбовця отримує пенсію із втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та має право на виплату разової грошової допомоги до 05 травня у 2017 - 2019 роках на підставі статті 15 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком. Ця допомога їй виплачена у 2017 році у розмірі 600,00 грн, у 2018 році в розмірі 630,00 грн та у 2019 році в розмірі 840,00 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, якою визначався розмір допомоги на відповідний рік, що приймалася з урахуванням пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України.

Позивач зазначила, що оскільки виплата разової грошової допомоги здійснювалася у розмірі, визначеному Кабінетом Міністрів України (далі - КМУ), а норма закону, яка визначала повноваження КМУ встановлювати розмір такої допомоги є неконституційною, тому вважає, що внаслідок цього їй завдано шкоди у вигляді недонарахованої у повному розмірі разової грошової допомоги до 05 травня за 2017-2019 року, сума якої за розрахунком позивача становить 18 515,00 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.

Ухваливши рішення про відмову в позові, суд першої інстанції виходив з того, що виплата позивачу щорічної допомоги до 05 травня у розмірі, визначеному постановами КМУ, в період дії пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України була правомірною та такою, що відповідала вимогам чинного закону. ДКСУ, виконуючи свої повноваження, не здійснювала будь-яких протиправних дій стосовно позивача, її прав та охоронюваних законом інтересів не порушувала, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України розмір прожиткового мінімуму дляпрацездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.

Предметом спору у зазначеній справі є відшкодування шкоди у розмірі 18 515,00 грн. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн*100=210 200,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вимог закону і окремого визнання її такою не потребує.

У касаційній скарзі заявника немає посилання на зазначені у пункті 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, як і на докази на їх підтвердження.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року та постанова Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 вересня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 27 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимоги щодо предмета спору, - Департамент соціальної політики Луцької міської ради, про відшкодування шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко