Провадження №2/748/7/20
Єдиний унікальний № 748/3204/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" квітня 2020 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області

в складі:

головуючої-судді: Меженнікової С.П.,

при секретарі: Красній О.А.,

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки - адвоката Жилінського О.В., відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача - адвоката Кравченка В.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

27 листопада 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя; поділити майно, набуте сторонами за час шлюбу, визнавши право власності за ОСОБА_1 на 1/3 частку будинку АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами. Також, просить стягнути з відповідача усі понесені нею документально підтверджені судові витрати по справі.

Свої вимоги мотивує тим, що звідповідачем по справі - ОСОБА_2 вона перебувала в шлюбі з 14 лютого 2005 року по грудень 2013 року. Весь цей час, починаючи з лютого 2005 року і до розлучення вона постійно проживала з відповідачем однією сім`єю, вела спільне господарство з ним, мала спільний бюджет та вони збудували за спільні кошти будинок АДРЕСА_1 з надвірними будівлями та спорудами, право власності на який було зареєстровано в цілому на відповідача згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 29.12.2005 року. Вона вклала у будівництво цього будинку усі свої власні кошти, що залишилися у неї після поділу спільного майна подружжя з першим чоловіком. 25 грудня 2008 року на підставі договору дарування відповідач подарував їй 1/3 частину будинку АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу вона весь час до травня місяця 2018 року проживала в їхньому з відповідачем спільному будинку. Однак, в травні місяці 2018 року відповідач почав порушувати її права на спільне житло, шляхом нанесення їй тілесних ушкоджень. В зв`язку з даними обставинами вона була змушена тимчасово покинути будинок, тому наразі в даний момент будинок знаходиться в повному користуванні відповідача. Оскільки вказаний спірний будинок з надвірними будівлями та спорудами був набутий в період шлюбу і спільного її проживання із відповідачем та шляхом вкладання спільних коштів, то вона має право на Ѕ його частку як спільного майна подружжя. Зважаючи, що в період шлюбу ОСОБА_2 була відчужена 1/3 частина спірного будинку і у фактичному володінні подружжя залишилося 2/3 частини цього будинку, то відповідно вона і підлягає поділу між подружжям порівну і складатиме по 1/3 частині будинку. При обгрунтуванні своїх вимог позивачка посилалася на ст.60, ч.1 ст. 61, ч.1 ст.70 СК України, ч.1 ст.328 ЦК України.

26 грудня 2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому зазначив, щоне погоджуються із заявленим позовом в цілому, оскільки вимоги не ґрунтуються на вимогах норм матеріального права, є голослівними, необгрунтованими та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами по справі. Вказав, що дійсно, 14 лютого 2005 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 грудня 2013 року по справі №748/3411/13-ц. На день звернення позивачки з позовом, відповідач ОСОБА_2 дійсно був та є власником 2/3 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок було побудовано відповідачем ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу із позивачкою по справі та за власні особисті кошти, що підтверджується Витягом із розпорядження представника президенти України № 201 від 16.06.1993 про надання ОСОБА_2 дозволу на будівництво індивідуального житлового будинку; актом встановлення в натурі меж земельної ділянки під будівництвом житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 01 липня 1993 року; відомостями будівельного паспорту на будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 за 1993 рік; відомостями робочого проекту «Будівництво індивідуального житлового будинку в АДРЕСА_1 , виготовлено ФОП ОСОБА_3 ; довідкою ФОП ОСОБА_3 від 18 грудня 2018 року з якої вбачається, що вказана особа розробляла робочий проект будівництва зазначеного житлового будинку, цією особою здійснювався авторський нагляд за будівництвом і відсоток готовності будівництва станом на листопад 1996 року складав орієнтовно 60%. Хоча спірний житловий будинок і було побудовано ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу із позивачем по справі за особисті кошти та власними зусиллями, однак дійсно право власності на нього за відповідачем було зареєстровано в період перебування у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29 грудня 2005 року, тобто право власності на спірний будинок було зареєстровано за відповідачем через 10 місяців після реєстрації шлюбу, що саме по собі свідчить про голослівність позовних вимог, оскільки фізично не можливо побудувати житловий будинок загальною площею 237,70 квадратних метрів у такі стислі строки, що також повністю узгоджується із наведеними вище обставинами та доказами. Також вважає, що суттєве значення для розгляду справи має та обставина, що 25 грудня 2008 року на підставі нотаріально посвідченого договору дарування ОСОБА_2 подарував позивачу ОСОБА_1 1/3 частину спірного житлового будинку, а позивачка, у свою чергу, цю частину прийняла у дар. Вказаний правочин було укладено між сторонами в першу чергу за власним добровільним бажанням ОСОБА_2 з метою того аби в майбутньому не були порушені житлові права ОСОБА_1 , адже хоча в дійсності будинок і був побудований власними силами та за власні кошти відповідача, проте позивачка дійсно приймала активну участь в косметичному ремонті та внутрішньому оздобленні цього будинку, в зв`язку із чим сторони вирішили укласти вказаний договір дарування. Із змісту вказаного Договору та, зокрема, пунктів 4.1, 4.9, 5, 10 достеменно вбачається, що сторони визнають відчужуваний об`єкт особистою приватною власністю ОСОБА_2 та заперечують ту обставину, що на нього поширюється статус спільної сумісної власності. Придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, оскільки спірний житловий будинок було побудовано ОСОБА_2 , до реєстрації шлюбу із позивачем, то він є особистою приватною власністю відповідача. Вважає, що стороною позивача в обґрунтування свого позову не надано жодних належних і допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що будинок було побудовано саме в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та що ОСОБА_1 приймала активну участь своїми фінансовими та іншими ресурсами у створенні цього об`єкту нерухомості. Щодо пропуску позивачкою строку позовної давності, вказує, що позивачка у своєму позові про розірвання шлюбу по справі№748/3411/13-ц, так і в своєму позові про розірвання шлюбу від 19 липня 2011 року по справі №2-816/2011 підтверджувала ту обставину, що із ОСОБА_2 вона не мешкає вже тривалий час, спільне господарства із ним позивачка не веде та проживає від нього окремо. Викладене в повній мірі відповідає дійсності, оскільки дійсно з початку 2011 року сторони почали проживати окремо один від одного, тобто шлюбні та сімейні відносини між сторонам фактично припинились щонайменше з 19 липня 2011 року - дати першого звернення ОСОБА_1 до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовом про розірвання шлюбу. В той же час, обставина укладення сторонами нотаріально посвідченого договору дарування 1/3 частини спірного житлового будинку достеменно підтверджує те, що сторони станом на 25 грудня 2008 року визнавали відчужуваний об`єкт особистою приватною власністю ОСОБА_2 та заперечували ту обставину, що на нього поширюється статус спільної сумісної власності подружжя. Крім того, сам по собі факт укладення між сторонами саме договору дарування, а не договору поділу майна подружжя, має преюдиційне значення в даній справі, оскільки достеменно свідчить про те, що станом, як мінімум, на 25 грудня 2008 року сторони спірний будинок вважали саме особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а не спільною сумісною власністю подружжя, а позивачка, в свою чергу, починаючи з 25 грудня 2008 року достеменно розуміла про порушення своїх майнових прав на цей житловий будинок. За таких обставин, вважає, що позивачка, звернувшись до Чернігівського районного суду Чернігівської області з даним позовом лише 27 листопада 2018 року, пропустила строки позовної давності для захисту своїх прав, а тому просить застосувати наслідки пропуску позивачкою строку позовної давності, передбаченого ст.257 ЦК України, для звернення до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Щодо попередного (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом цієї справи, зазначив, що орієнтовно складають 8200 грн, з яких: 3200 грн надана правова допомога з приводу підготовки правової позиції щодо заявленого позову зі сторони відповідача, складання та направлення відповідних адвокатських запитів, складання та подання відзиву проти позову; 5000 грн орієнтовні витрати, які ОСОБА_2 понесе у зв`язку із наданням йому правової допомоги під час розгляду справи в суді першої інстанції адвокатом Кравченком В.В. (а.с.18-30).

08 січня 2019 року позивачкою подано відповідь на відзив на позовну заяву, вказавши, що відзив на позов вважає не обґрунтованим та таким, що не заслуговує на увагу з наступних підстав. По-перше, у наданій представником копії її позовної заяви про розірвання шлюбу від 19.07.2011 року не міститься фраз, що вона з ОСОБА_2 не мешкає тривалий час і спільного господарства з ним не веде. У 2011 році вона вперше звернулася до Чернігівського районного суду Чернігівської області з позовом про розірвання шлюбу з ОСОБА_2 , оскільки наприкінці 2010 року він її дуже сильно побив, що було зафіксовано у медичній картці записом лікаря невропатолога від 07.12.2010 року (копія - додається), у зв`язку з чим потрапила в лікарню і знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Чернігівської ЦРЛ з 08.12.2010 року по 17.12.2010 року. ОСОБА_2 постійно умовляв не писати заяви до міліції та відкликати свою заяву із суду. Постійно давав обіцянки більше не здійснювати насилля в сім`ї, навіть написав власноручно розписку від 02.07.2011 року (копія - додається). Після багатьох умовлянь відповідача вона повірила обіцянкам чоловіка, відкликала свою заяву з суду про розірвання шлюбу і продовжила проживати з ним аж десь до середини 2013 року, коли він не дотримався обіцянки і знову її побив. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області по справі № 748/3411/13-ц їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вона продовжувала проживати в спірному будинку на другому поверсі в окремій кімнаті. Відповідач завжди визнавав, що цей будинок збудували разом за спільні кошти і тому не створював перешкод у проживанні в ньому. Час від часу вона проживала зі своєю дочкою від першого шлюбу, допомагаючи їй виховувати свою онуку. Однак завжди поверталася до спірного будинку поки 24 квітня 2018 року відповідач знову її не побив. Тепер вона побоюється заходити у будинок і має намір в подальшому виділити належну їй частку для окремо там проживання. Тобто, вона завжди вважала даний будинок спільним майном подружжя і у неї до цих пір на руках знаходяться ключі від вхідних дверей будинку. За таких обставин її права на спільне майно подружжя відповідачем були порушені саме в квітні 2018 року, тому строк позовної давності почав відлік саме з цього часу. Не заперечує, що на момент знайомства з відповідачем і початку сумісного проживання були побудовані лише декілька стін майбутнього будинку. Вважає, що дана будова не становила собою взагалі будь-якої цінності. Тому надання довідки ФОП ОСОБА_3 разом з відзивом на позов, складеної 18 грудня 2018 року щодо готовності будинку на час їх знайомства з відповідачем- 60%, не є дійсною з огляду на таке. По-перше, з наданого робочого проекту будівництва спірного будинку не вбачається, що ФОП ОСОБА_3 приймав участь у його складанні чи здійснював будь-які інші роботи. По-друге, відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ФОП ОСОБА_4 є судовим експертом чи просто експертом з будівництва і має право визначати ступінь готовності нерухомих об`єктів. По-третє, відсутні будь-які належні та допустимі докази, що ФОП ОСОБА_4 у 1996 році здійснював будь-які виїзди до спірного будинку та в якості кого він це робив, складання будь- яких документів з цього приводу та на підставі якого нормативного акту він здійснював такі дії. У 1996 році відповідач як збудував ці декілька стін, так і закинув будівництво аж до 2005 року. У квітні 2005 року відповідач вийшов на пенсію, у нього з`явився вільний час. У лютому 2005 року вони одружилися і вирішили добудувати будинок для спільного там проживання. Одночасно, зі своїм колишнім чоловіком ОСОБА_5 , у квітні 2005 року, вони розділили спільно нажите майно, уклавши між собою 20.04.2005 року відповідний договір. Оскільки в період шлюбу з ОСОБА_5 побудували будинок АДРЕСА_2 , який був зареєстрований на його ім`я, то вона від ОСОБА_5 отримала грошову компенсацію за нього 15 000 доларів США, про що залишила йому розписку. Все це відбувалося при свідках, які можуть підтвердити цей факт. Саме всі ці кошти були нею вкладені в будівництво спірного будинку. Дані кошти вкладалися як в закупку будівельних матеріалів, так і для розрахунку з будівельниками та виготовлення проектів на проведення до будинку опалення, електро-, водозабезпечення, інших комунікацій. І хоча 19 грудня 2005 року комісійно був складений акт прийому в експлуатацію житлового будинку і господарських споруд, а 29.12.2005 року вже видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, будівництво, зокрема здійснення усіх внутрішніх робіт в будинку, продовжувалось ще майже два роки. Задля виконання внутрішніх робіт, коли вичерпались кошти, вона, у грудні 2006 року брала позику за місцем роботи, яку потім повертала протягом 18 місяців. В свою чергу, укладенням договору дарування 1/3 частини спірного будинку (пункт 4.1. Договору) від 25.12.2008 року, на який посилається представник відповідача, ОСОБА_2 підтвердив, що відчужив саме ту частину майна, яка належала особисто йому в спільному майні подружжя. За таких обставин, просить доводи та заперечення відповідача і його представника по справі відхилити та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.70-72).

11 січня 2019 року, згідно поштового штемпелю, представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, в якому просив відповідь на відзив та подані до нього докази не приймати до уваги, оскільки вони не спростовують необгрунтованності підстав та предмету позову, і в задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі ( а.с.85-88).

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18 квітня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Жилінський О.В. в судовому засіданні позов підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, які викладенні в позові та відповіді на відзив. Додатково позивачка пояснила, що на час укладення з відповідачем шлюбу спірний будинок мав стіни та кришу. Всі інші роботи були проведені в будинку за час їх шлюбу. Стверджує, що вікна та двері в будинку ставили у період їх шлюбу. Проживала у спірному будинку до 2018 року.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Кравченко В.В. в судовому засіданні позов не визнали, в задоволенні позову просили відмовити, посилаючись на обставини, що викладені у відзиві, запереченнях на відповідь на відзив. Додатково відповідач пояснив, що у 1993 році він отримав земельну ділянку. У 1996-1997 роках розпочав будівництво будинку. Ним було зведено фундамент, стіни, дах, встановленні вікна, двері. Вважає, що до реєстрації з позивачкою шлюбу, будинок мав 60-70 % готовності. Попередній шлюб ним було розірвано у 2002 чи 2003 році. Стверджує, що у будівництво спірного будинку особисті кошти позивачка не вносила. В період реєстрації їх шлюбу, проводилися в будинку лише внутрішні роботи, комунікація, газ. Він подарував позивачці 1/3 частину даного будинку, оскільки та наполягала. З липня 2011 року позивачка від нього пішла, і з цього часу вони разом не проживають. У 2013 році позивачка разом із сином забрала зі спірного будинку всі свої речі. Меблі, які спільно з позивачкою купували, знаходяться в будинку. Представник відповідача щодо обґрунтування заяви про застосування строку позовної давності зазначив, що строк позовної давності необхідно рахувати з часу коли позивачка дізналася про порушення своїх прав, а це з моменту укладення 25.12.2008 договору дарування, укладеного між сторонами, де зазначено, що спірний житловий будинок є особистою приватною власністю відповідача.

Свідок позивачки - ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що оскільки він займався нерухомістю, весною 2005 року до нього звернулася позивачка з приводу оцінки спірного будинку з метою його продати та купити квартиру. Оскільки в будинку було лише зроблено коробку та кришу, він сказав, що продати його за хорошу ціну не можливо. На той час вартість квартири була значно вище. Також зазначив, що в с . Старий Білоус по АДРЕСА_1 у нього знаходиться дача, до якої він їздить повз будинок сторін. Позивачку у спірному господарстві після 2018 року він не бачив.

Свідок позивачки - ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що позивачка його колишня дружина. Вони перебували в зареєстрованому шлюбі з 1971 по 1984 роки. Після розлучення вони помирилися і продовжували проживати разом у їх спільному будинку до січня 2005 року. Потім позивачка вийшла заміж, а у квітні 2005 року запропонувала добровільно поділити спільне майно. В рахунок Ѕ частини їх спільного житлового будинку, він, у присутності свідків, їй сплатив 15000 доларів США, що було зафіксовано договором добровільного розподілу. Зі слів сина ОСОБА_7 йому відомо, що позивачка дані гроші вклала в спірний будинок.

Свідок позивачки - ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що позивачка - його мати. По проханню його батька він був присутній при добровільному поділі майна батьків, під час якого батько віддав матері гроші за Ѕ частину їх спільного будинку - 15000 доларів США. Йому мати говорила, що ці гроші вкладе в будівництво спірного будинку. Перший раз він побачив спірний будинок на початку травня 2005 року. В будинку було зроблено фундамент, стіни та дах. Вікон та дверей в будинку не було.

Свідок позивачки - ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що була присутня під час передавання ОСОБА_5 позивачці грошей в сумі 15000 доларів США. За що передавалися гроші їй не відомо. У квітні 2005 року вона підписувала договір, але що там було зазначено, не пам`ятає. Зі слів позивачки відомо, що та вклала гроші в будівництво спірного будинку. На початку літа 2005 року вона приїздила до спірного будинку. Там велись будівельні роботи.

Свідок позивачки - ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що позивачка є колишньою дружиною його двоюрідного брата. Він був присутній при передачі його двоюрідним братом позивачці грошей в сумі 15000 доларів США, про що підписав 20.04.2005 договір. Як позивачка розпорядилася грошима, йому не відомо.

Свідок позивачки - ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що з позивачкою вони знайомі 40 років, перебувають у дружніх відносинах. Всі внутрішні роботи в будинку проводив відповідач разом з позивачкою. Будівельні роботи були завершенні років 15 тому. В травні 2005 року позивачка їй розповідала, що гроші, які вона отримала від ОСОБА_5 буде вкладувати у спірний будинок, але вона радила цього робити. У 2013 році позивачка розлучилася з відповідачем. Розповідала, що відповідач її виганяв з будинку, перешкоджав користуватися будинком.

Свідок позивачки - ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що з позивачкою вони знайомі 40 років, перебувають у дружніх відносинах. Перший раз побачив спірний будинок у травні 2005 року. Були зведенні стіни, був дах. Вікон, дверей в будинку не було. Коли приїздив другий раз - у 2007 році, будинок був готовий. За які кошти будувався будинок, позивачка йому не розповідала.

Свідок відповідача - ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що з відповідачем він раніше працював. У 1995 році до нього звернувся відповідач з проханням запроектувати будинок. У 1996 році був виконаний проект і розпочато будівництво спірного будинку. В рамках авторського нагляду він виїжджав на будівництво, що передбачено Законом України « Про архітектурну діяльність». У 1996 році було зведено коробку повністю, а у 1997 році - кришу. Після цього співпраця з відповідачем закінчилася. На усне звернення ОСОБА_2 , ним, як фахівцем, у 2018 році складено довідку, в якій він вказав, що процент готовності спірного будинку станом на 1997 рік становив 60% . Вважає, що в даній довідці ним було зменшено процент готовності, оскільки на його думку, якщо в будинку зведено фундамент, стіни, дах, то готовність об`єкта складає 70-75%.

Свідок відповідача - ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що він весь час працював бригадиром на будівництві. Бригада їх складалася із 5-6 чоловік. У 1996 чи 1997 році, з травня і до зими, він працював на будівництві у відповідача у с . Старий Білоус по АДРЕСА_1. Їх бригадою було зроблено фундамент, коробку в будинку та накрито дах. Будівельні матеріали їм привозив ОСОБА_2 . Нагляд за будівництвом здійснював архітектор так як будинок будувався за проектом.

Свідок відповідача - ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснив, що у квітні 1997 року, він, у будинку відповідача, в с. Старий Білоус, крив дах з оцинкованого металу. Розраховувався за роботу з ним ОСОБА_2 .

Свідок відповідача - ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснила, що з 1999 року вона проживає по сусідству з відповідачем. У 1999 році на ділянці відповідача було зведено в будинку стіни та кришу. Потім відповідач одружився з позивачкою і разом вони проживали у спірному будинку до 2013 року. Після 2013 року вона позивачку не бачила.

Свідок відповідача - ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснив, що відповідач у 1997 році на території його бази зберігав свої будматеріали, а саме, 20 куб.м. полової дошки (дуб,сосна), оконні рами без скла, вхідні двері. Всі будматеріали відповідач поступово забирав після 2000 року. Потім він відповідачу надав робітників, які робили в будинку водопровід, каналізацію, проводили газ, встановлювали котел. Коли саме проводилися роботи не пам`ятає, можливо це було у 2005 році. Розраховувся з робітниками відповідач. Ніяких договорів на проведення робіт вони не укладали, оскільки земляки. У спірному будинку він вперше був у 1997 чи 1998 році. В будинку були зведені стіни. Чи був дах, не пам`ятає. Вікон та дверей в будинку не було.

Свідок відповідача - ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснив, що проживає по АДРЕСА_4 з 2005 року. Позивачку в спірному будинку останній раз бачив років шість чи сім тому.

Свідок відповідача - ОСОБА_18 в судовому засіданні пояснив, що з відповідачем він товаришує з 1995 року. У 1996 році він був присутній при укладенні фундаменту спірного будинку. У 1997 році були готові стіни та дах. Йому відомо, що відповідач розлучився з позивачкою у 2013 році, але разом вони не проживали з 2011 року. Це він добре пам`ятає, бо з того часу, у відповідача в будинку постійно збиралася компанія і вони грали в більярд. А коли відповідач був одружений, вони майже не спілкувалися. До того ж, у 2013 році, коли відповідач знаходився в лікарні, він два місяці жив у будинку відповідача, і позивачки там не бачив.

Свідок відповідача - ОСОБА_19 в судовому засіданні пояснив, що з 1997 року по червень 2019 року перебував на посаді голови Новобілоуської сільської ради. Йому відомо, що у 1997 році відповідач збудував стіни та дах в будинку. В спірному будинку відповідач проживав разом з дружиною - позивачкою по справі. Декілька років позивачка в спірному будинку не проживає. Зі слів відповідача йому відомо, що вони розлучилися, після розлучення намагалися відродити сім`ю, але нічого у них не вийшло. Років 3-4 тому, а також у червні 2018 року він заходив в будинок відповідача і позивачки там не бачив.

Вислухавши учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, матеріали архівних цивільних справ №2-816/2011 та №748/3411/13-ц (провадження №2/748/1081/13), суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що у 1993 році районним архітектором видано ОСОБА_2 будівельний паспорт на забудову земельної ділянки площею 0,10 га, виділеної індивідуальному забудовнику в АДРЕСА_4 ( а.с.39-44).

Згідно з рішенням №13 виконавчого комітету Старобулоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 14 лютого 1996 року ОСОБА_2 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель, площею 0,10 га, яка знаходиться в АДРЕСА_4 . 06 березня 1996 року на дану земельну ділянку ОСОБА_2 отримав Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ЧН № 045935( а.с. 46-48).

Відповідно до копії акту прийому в експлуатацію житлового будинку і господарських споруд від 19 грудня 2005 року, затвердженого рішенням виконкому №134 від 20.12.2005, будівництво житлового будинку і господарських споруд на земельній ділянці в АДРЕСА_1 , закінчено ( а.с.77).

29 грудня 2005 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на житловий будинок за вказаною адресою ( а.с.7).

14 лютого 2005 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб, який розірвано рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 04 грудня 2013 року ( а.с.5-6).

25 грудня 2008 року ОСОБА_2 подарував позивачці ОСОБА_1 1/3 частину житлового будинку в с. Старий Білоус Чернігівського району Чернігівської області, про що свідчить копія договору дарування, посвідчена державним нотаріусом Чернігівської районної державної нотаріальної контори Кириченко Т.В. ( а.с.134-135).

Зазначені вище обставини не заперечувалися і учасниками справи.

З пояснень відповідача та свідків ОСОБА_3 , ОСОБА_18 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 встановлено, що в період з 1996 по 1998 рік відповідачем було зведено в спірному будинку фундамент, стіни, накрито дах. Про проведення вказаних робіт саме відповідачем, до укладення шлюбу з позивачем, не заперечувалося і стороною позивача, а тому, відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, дані обставини доказуванню не підлягають, як такі, що визнані учасниками справи, і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

За загальним правилом статті 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Зазначена правова позиція, висловлена ВСУ в постанові від 25 листопада 2015 року при розгляді справи № 6-2333цс15, а також в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15.

В постанові ВСУ від 15 листопада 2017 року у справі № 6-2921цс16, Верховний Суд України констатує, що правова природа набуття права власності на новобудову відрізняється від набуття права власності на інше майно, оскільки новобудова може бути здійснена за рахунок інших осіб, у тому числі й за рахунок колишнього подружжя, а прийнята в експлуатацію вже під час укладення нового шлюбу.

Визначення частки права власності подружжя в новобудові здійснюється відповідно до часток вкладу у зведення будівлі у період шлюбу.

Тому сам по собі факт оформлення права власності на новозабудову в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 62 Сімейного кодексу України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об`єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення. При цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна, як об`єкту.

Як зазначалося вище, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2005 року по 04 грудня 2013 року. До укладення даного шлюбу, відповідачем, на виділенній йому земельній ділянці, в період з 1996 по 1998 рік, було зведено в спірному будинку фундамент, стіни, накрито дах. Відповідачем не заперечувалося в судовому засіданні, що всі інші роботи в спірному будинку проводилися ним у період шлюбу з позивачкою за їх спільні кошти. Доводи відповідача, що вікна та двері були встановлені в спірному будинку до укладення ним шлюбу з позивачкою, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка у судовому засіданні стверджувала, що вклала в будівництво спірного будинку особисті кошти - 15000 доларів США, які у неї залишилися після поділу спільного майна подружжя з першим чоловіком.

Показами свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_20 , ОСОБА_10 , копією договору добровільного розподілу майна між колишнім подружжям ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від 20.04.2005, розпискою від 20.04.2005 ( а.с.76) підтверджується лише факт отримання позивачкою грошей.

Покази свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_20 , ОСОБА_11 в частині вкладення позивачкою 15000 доларів США в будівництво спірного будинку, є показаннями з чужих слів, оскільки їх показання ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, зокрема позивачки, яка не була допитана в якості свідка по справі, а тому їх показання не можуть бути допустимим доказом на підтвердження зазначеної обставини.

Таким чином, позивачкою не доведено, що отриманні нею після поділу спільного майна подружжя з першим чоловіком, гроші, вкладалися в будівництво спірного будинку.

Також позивачкою та її представником суду не було представлено жодних належних, допустимих та достатніх доказів з приводу того, що вартість спірного будинку істотно збільшилась саме в результаті здійснених за час шлюбу поліпшень, проведених робіт, не встановлено вартості об`єкту, що існував до одруження сторін та його вартість після укладення шлюбу, тому суд вважає безпідставними доводи позивачки, що 2/3 частини спірного будинку є спільною сумісною власністю подружжя.

Крім того, сам по собі факт оформлення права власності не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, оскільки позивачкою не доведено тих обставин, що за час шлюбу відбулось істотне збільшення вартості спірного нерухомого майна, яка зросла внаслідок спільних трудових та грошових затрат подружжя, або особистих затрат позивачки, не надано доказів щодо розміру загальної вартості робіт, в задоволенні позовних вимог про визнання 2/3 частини спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя, слід відмовити. Також позивачкою та її представником не надано суду належних, допустимих доказів в обґрунтування позову позивачки, що стосується визнання права власності на 1/3 частку домоволодіння у цій справі.

Вирішуючи питання застосування строку позовної давності за заявою, поданою стороною відповідача, суд виходить з такого.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в Постанові від 26 жовтня 2016 року по справі №6-1395цс16 за змістом частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права або охоронюваного законом інтересу особи. Тобто правила про позовну давність мають застосовуватись лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права, а відтак і обґрунтованості позовних вимог. Таким чином, перш ніж застосовувати позовну давність, необхідно з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронювані законом інтереси позивача, за захистом яких той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтереси не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості.

Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, тому питання строку позовної давності не вирішуються, оскільки в позові суд відмовляє по суті заявлених вимог.

Розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягають стягненню на користь позивача понесені останньою судові витрати.

Вирішуючи питання про стягнення понесених відповідачем ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про стягнення понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з того, що в задоволені позову відмовлено, а відповідач поніс витрати на професійну правничу допомогу.

При цьому, наявні у матеріалах справи: договір про надання правової допомоги від 21.12.2018 р., ордер про надання правової допомоги, квитанція до прибуткового касового ордеру на суму 12 800 грн, розрахунок понесених відповідачем судових витрат на оплату професійної правничої допомоги є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу.

В той же час, враховуючи критерій оцінки співмірності витрат на оплату послуг адвоката (адекватності ціни за надані адвокатом послуги відносно складності справи, обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, витраченого на ведення справи часу), суд приходить до висновку про зменшення понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу з 12 800 грн до 5 000 грн, які підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 81, 141, 247, 258, 263-265, 354-355 ЦПК України,-

В И Р І Ш И Л А:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5000 (п"ять тисяч) гривень в рахунок повернення коштів по сплаті за надання правничої допомоги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду через Чернігівський районний суд Чернігівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 15.04.2020.

Суддя : С. П. Меженнікова