Суддя Черняк В. Г.
Справа № 644/5145/20
Провадження № 2/644/1704/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Харків

Орджонікідзевський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Черняка В.Г.,

секретаря судових засідань Красовської К.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу зад договором позики. Позивач зазначив в позові, що 22.03.2019 року він передав у позику відповідачу ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 140 000 гривень.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідач видав розписку, яка посвідчує передання йому визначеної вище грошової суми 22.03.2019 року.

Відповідач зобов`язався повернути борг до 31.01.2020 року. На виконання умов договору позики відповідач повернув гроші у сумі -123 000 гривень, залишок 17 000 гривень повертати відмовляється.

В подальшому, за домовленістю з відповідачем, вони додатковою угодою визначились про повернення залишку боргу в сумі 18 000 гривень помісячно, але відповідач повернув лише 1000 гривень за травень 2020 року. С травня 2020 року відповідач відмовляється виконувати домовленості, тому він вимушений звернутись до суду . Відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договорами позики у сумі 17 000 гривень не повертає.

Позивач, вважаючи доведеним факт порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань за договором позики щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, виплати суми позики, просив стягнути з ОСОБА_2 , на користь позивача борг за договором позики від 22.03.2019 року у розмірі 17 000 ( сімнадцять тисяч) гривень, а також витрати за сплачений судовий збір у сумі 840,80 гривень.

Ухвалою суду від 23.07.2020 року відкрито провадження у справі. Справа визначена до розгляду в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін.

До розгляду справи по суті в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 надав суду відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що з позовом незгоден, як таким, що не доведений та не ґрунтується на вимогах закону та дійсних обставинах. Так, як гроші, як такі ним не позичались у ОСОБА_1 . Позивачем було поставлено умову при купівлі-продажу приміщень по АДРЕСА_1 (між ТОВ Скеля та ОСОБА_3 ), додатково сплатити йому 5000 доларів за металеву прибудову до кафе та дві бесідки. На що, він погодився, з терміном сплати їх в розстрочку, все це відбувалось 22.03.2019 року.

Умовами договору купівлі-продажу приміщень було надання електроенергії, але у травні місяці 2020 року, майже одночасно було відключено усі три приміщення, замість них підключено мали архітектурні форми, які до нього не мали відношення.

Позивач спочатку звинуватив його у невиконанні перед ним обіцянок за травень місяць, на що він йому надав власноруч написану розписку від 06.05.2020 року, а сплатою грошей за липень в телефонній розмові пообіцяв приїхати особисто до 24-00 години 31.07.2020 року, але не приїхав, а відповідач його не повинен був шукати.

Ніяких заходів досудового врегулювання спору позивачем не вживалось, а навпаки він самостійно призначав отримання коштів, до певних дат, подій, часу, місця і виконання ним особисто цих дій але жодного разу так їх і не зробив.

Окрім того, зазначив відповідач, термін виконання договору не сплив, а тому і не може бути його невиконання порушенням прав позивача. Відповідно до додаткової угоди написаної особисто позивачем у квітні 2020 року до Договору від 22.03.2019 року грошові кошти були розписані по місячно з останнім терміном сплати у січні 2021 року.

Окрім того, особисто позивачем було написано та підписано, що "мы нижеподписавшиеся пришли к соглашению, что не имєєм претензий друг к другу относительно несвоевременности выполнения графика возврата денежных средств ".

На підставі викладеного, та при відсутності доказів на порушення прав позивача, відсутності відмови відповідача від виконання на себе взятого зобов`язання, та до спливу закінчення терміну Договору - в позові просив відмовити.

Позивач надав суду відповідь на відзив відповідача, у якому зазначив, що відзив ОСОБА_2 на позовну заяву є безпідставним. У відзиві на позовну заяву не надано жодних доказів, та будь яких пояснень, які дійсно мають відношення по справі. Єдиний доказ наданий відповідачем це додаткова угода та розписка про отримання коштів за травень 2020 року. Відповідач посилається на договір купівлі-продажу, але ні він, ні відповідач не були сторонами договору купівлі-продажу нерухомості, ніяких усних, письмових домовленостей між нами не було. Усі доводи у своєму відзиві стосовно електропостачання та інше надумані відповідачем, з метою вести в оману суд, щоб у подальшому не сплачувати остаток боргу. Відповідач отримав гроші у кафе по вул. Гагаріна м. Харків. Цей факт зазначено у розписці, а саме, що відповідач отримав гроші на власні потреби, а не був за щось винен.

Позивач не вимагає з відповідача пеню та штраф, вимагає сплатити гроші, передані відповідачу за договором позики. Тому посилання відповідача на оголошення карантину та законодавче внесення його до переліку форс-мажорних обставин автоматично не звільняє від виконання грошових зобов`язань.

Відповідач надав заперечення на відповідь на відзив позивача в яких зазначив, що він не відмовляється сплачувати залишок боргу згідно з графіком, а не поза графіком. У відзиві чітко відображено, що термін сплати не настав, а для тих платежів, термін яких сплив, закон не передбачає наслідку вимоги усього боргу.

Відповідно до додаткової угоди написаної особисто позивачем у квітні 2020 року до Договору від 22.03.2019 року, грошові кошти були розписані по місячно з останнім терміном сплати у січні 2021 року, а також особисто позивачем було написано та підписано, мовою оригінала, що "мы нижеподписавшиеся пришли к соглашению, что не имеем претензий друг к другу относительно несвоевременности выполнения графику возврата денежных средсти".

За відсутності доказів на порушення прав позивача, відсутності його відповідача відмови від виконання на себе взятого зобов`язання, при відсутності закінчення терміну договору (розписка) в позові просив відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін під час судового розгляду, дослідивши надані сторонами докази по справі, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Позивач, звернувшись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики зазначив, що 22.03.2019 року він передав у позику відповідачу грошові кошти у сумі 140 000 гривень.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, відповідач видав позивачу розписку, яка посвідчує факт передання йому позивачем визначеної вище грошової суми 22.03.2019 року.

Відповідач зобов`язався повернути борг до 31.01.2020 року. На виконання умов договору позики, відповідач повернув гроші у сумі -123 000 гривень. За домовленістю з відповідачем, 06.05.2020 року вони додатковою угодою саме до розписки від 22.03.2019 року визначили повернення залишку грошових коштів в сумі 18 000 гривень, помісячно, але відповідач повернув лише 1000 гривень за травень 2020 року. С травня 2020 року відповідач відмовляється виконувати домовленості, щодо своєчасної, у погоджений сторонами строк, сплати суми залишку позики, тому він звернувся до суду про стягнення залишку заборгованості за договором позики у сумі 17 000 гривень.

Доводи відповідача в заперечення позову з тих підстав, що договір позики не укладався і що відповідні зобов`язання між ним і відповідачем виникли за інших обставин, та інших правовідносин, а саме при купівлі -продажі нерухомості, позивач вважає надуманими та непідтвердженими з боку відповідача належними і допустимими доказами. Доводи відповідача, щодо не укладення в дійсності договору позики, надумані відповідачем, з метою вести в оману суд, щоб у подальшому не сплачувати остаток боргу. Відповідач отримав гроші у кафе по вул. Гагаріна м. Харків. Цей факт зазначено самим відповідачем у власноруч складеній розписці, а саме, що відповідач отримав гроші в сумі 140 000 гривен для особистих потреб.

Позивачем в підтвердження вимог за позовом суду надана розписка від 22.03.2019 року складена відповідачем власноручно і підписана, за якою відповідач підтвердив отримання в борг на власні потреби 140000 гривень з зобов`язанням їх повернення в зазначеній сумі до 31.01.2020 року. В виданій відповідачем розписці зазначені строки і порядок повернення позики в сумі 140 000 гривен.

Окрім того, суду саме відповідачем надана (мовою оригіналу допсоглашение) додаткова угода до розписки від 22.03.2019 року про строки і суми повернення грошових коштів помісячно, в загальній сумі 18 000 гривен. Додаткова угода підписана обома сторонами, відповідач повернув лише 1000 гривень за травень 2020 року. Під час судового розгляду позивач посилався, що з травня 2020 року відповідач відмовляється виконувати домовленості щодо повернення позики, тому він вимушений звернутись до суду.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, посилаючись на те, що гроші, як такі ним не позичались у ОСОБА_1 . Позивачем було поставлено умову при купівлі-продажу приміщень по АДРЕСА_1 (між ТОВ Скеля та ОСОБА_3 ), додатково сплатити йому 5000 доларів за металеву прибудову до кафе та дві бесідки. На що, він погодився, з терміном сплати їх в розстрочку, все це відбувалось 22.03.2019 року.

Умовами договору купівлі-продажу приміщень було надання електроенергії, але у травні місяці 2020 року, майже одночасно було відключено усі три приміщення, замість них підключено мали архітектурні форми, які до нього не мали відношення.

Термін виконання договору не сплив, а тому і не може бути його невиконання порушення прав позивача. Відповідно до додаткової угоди написаної особисто позивачем у квітні 2020 року до Договору від 22.03.2019 року грошові кошти були розписані помісячно з останнім терміном сплати у січні 2021 року.

При відсутності доказів на порушення прав позивача, відсутності його відмови від виконання на себе взятого зобов`язання, при відсутності закінчення терміну Договору - в позові просив відмовити.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Суд, надавши оцінку всім наявним доказам, наданими сторонами по справі, проаналізовавши в тому числі зміст розписки про отримання коштів відповідачем від позивача, приходить до висновку, що між відповідачем і позивачем був укладений договір позики, оформлений розпискою від 22.03.2019 року власноручно складаної і підписаної ним із зазначенням в тому числі отримання коштів в борг для власних потреб в сумі 140 000 гривень, з зазначенням строку і порядку їх повернення.

Зміст розписки від 22.03.2019 року містить відомості про отримання грошових коштів відповідачем в борг.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, розписка, відповідача від 22.03.20219 року підтверджує факт передачі та отримання ним грошових коштів, розпискою зазначені зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму та такий договір є укладеним з моменту передання грошей, що підтверджується підписом відповідача на розписці.

Під час судового розгляду обставини, щодо самого факту складання і підписання відповідачем власноруч розписки про отримання коштів від позивача в борг і щодо її змісту відповідачем фактично не оспорювались. Більш того, відповідачем не оспорювались твердження позивача про те, що ним, на виконання зазначеного договору позики, було отримано від відповідача 123 000 гривень, як і факту складання додаткової угоди до розписки від 22.03.2019 року про строки і суми повернення коштів.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач, заперечуючи вимоги за позовом, посилався на існування обставин наявності інших правовідносин між сторонами, які були пов`язані з укладенням договору купівлі-продажу нерухомості.

Проте, відповідачем жодних належних і допустимих доказів в підтвердження обставин того, що між ним та позивачем виникли правовідносини пов`язані з укладенням договору купівлі-продажу нерухомості, а не із договору позики грошових коштів, оформлених розпискою від 22.03.2019 року, яка містить відомості, що відповідач отримав кошти в борг на власні потреби із зобов`язанням повернення, а не отримав їх на іншій підставі суду не надано.

Жодних клопотань, щодо виклику свідків зазначених відповідачем обставин чи документів в підтвердження їх існування взагалі суду також не заявлялось.

Таким чином, суд вважає доведеним позивачем, що укладений сторонами договір позики, оформлений розпискою від 22.03.2019 року є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, і як наслідок виникнення у відповідача боргового зобов`язання.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 і від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати боргу за договорами позики відповідач порушує покладені на себе зобов`язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

При цьому, наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано належно і в повному обсязі.

Щодо наданої суду в письмовій формі додаткової угоди між сторонами по справі від 06.05. 2020 року до розписки від 22.03.2019 р., за якою визначено повернення коштів, за якою грошові кошти були розписані помісячно з останнім терміном сплати у січні 2021 року суд зазначає наступне.

Факт наявності такої додаткової угоди, як і її підписання, відповідачем не оспорюється. Більш того, під час судового розгляду відповідач фактично визнав наявність його зобов`язання повернення позивачу 17000 гривен. За поясненнями відповідача, термін виконання додаткового до розписки від 22.03.2019 року договору не сплив, а тому і не може бути його невиконання порушенням прав позивача. Відповідно до додаткової угоди від 06.05.2020 року до розписки від 22.03.2019 року грошові кошти були розписані помісячно з останнім терміном сплати у січні 2021 року.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За додатковою угодою до розписки від 22.03.2019 року - виконання повернення грошових коштів зазначено сторонами помісячно. Термін повернення коштів в сумі 2000 гривень зазначений грудень 2020 року, та 3000 гривень зазначений січень 2021 року, без визначення конкретного дня місяця. Тобто строк повернення коштів в сумі 2000 та 3000 гривень за додатковою угодою сторін договору позики ще не настав, а отже, суд погоджується з доводами відповідача в частині того, що вимога позивача про стягнення боргу частині за грудень 2020 року та січень 2021 року є передчасною.

Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 12 000 гривень в рахунок повернення коштів за договором позики.

Керуючись ст. ст. 525, 526, 545, 610, 615, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 4, 12, 19, 76, 81, 82, 264, 265, 352, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 , місце реєстрації : АДРЕСА_3 ) 12 000 (дванадцять тисяч) гривен в рахунок повернення боргу за договором позики від 22.03.2019 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 гривень в рахунок витрат понесених на сплату судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення до Харківського апеляційного суду, враховуючи п. 15.5. Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України, через Орджонікідзевський районний суд м. Харкова, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий - суддя: В. Г. Черняк