Справа № 454/3370/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 жовтня 2020 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

за участю секретаря Мандрик І.Я.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Романів С.І.,

представника відповідача адвоката Матвійчук Г.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення відсотків та інфляційних нарахувань,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся в суд з даним позовом в якому просить суд стягнути з відповідача 3% річних за прострочення суми боргу в сумі 224675,03грн. та три відсотки річних в сумі 23375,28грн.

Свої вимоги мотивує наступним.

Рішенням суду від 13.05.2009р. з відповідача на його кристь стягнуто 125932,97грн. боргу.

25.05.2009р. вікдрито виконавче провадження з примусового викгнання даного рішення.

22.04.2019р. закінчено виконавче провадженняу зв`язку з виконанням зазначеного рішення суду.

Оскільки 13.05.2009р. у відповідача виникло грошове зобов`язання перед ним, останній зобов`язаний сплатити йому суму боргу зх врахуванням індексу інфляції та три відсотки річних від простроченої суми.

Заборгованість відповідач повертав частково та сплати у повному обсязі лише 22.04.2019р.

Загальний розмір інфляційних нарахувань, з врахуванням часткового повернення борг, становить 224675,03грн.

Загальна сума трьох відсотків річних, з врахуванням часткового повернення боргу 23375,28грн.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали.

Представник відповідача позову не визнала, подала відзив на позов, в якому покликається на те, що ОСОБА_2 перерахував залишок боргу на депозитний рахунок Сокальського ВДВС ГТУЮ у Львівській області 01.02.2019р., коли і виконав зобов`язання, а не 01.04.2019р., як зазначає позивач.

Сума основного зобов`язання була індексована судом в рішені про стягнення боргу, шляхом визначення боргу в еквіваленті до курсу долара США по співвідношенню до гриівні.

Також, позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стгянення трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Позивач звернувся з позовом в грудні 2019 року та просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати за весь період прострочення з 05.05.2009р. по 01.04.2019р.

Покликаючись на висновки Верховного Суду, зазначила, що позивачем пропущено стрко позовної давності.

Позивач подав відповідь на відзив, в якому зазначив, що примусове виконання судового рішення не позбавляло відповідача змоги добровільно виплатити йому борг.

Відповідач неодноразово частинами сплачував заборгованість безпосередньо йому, а тому, перерахування останньої частини боргу на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби не спростовують визначеної ним кінцевої дати повернення боргу в повному обсязі.

Стягнута судовим рішенням заборгованість у національній валюті не включає інфляційних втрати та 3% річних, оскільки цим рішенням лише визначено грошовий еквівалент суми позики в гривні на день його ухвалення та не є індексацією, а конвертацією з метою виконання в національній валюті.

Зверну увагу, що судове рішення виконувалося частинами, а тому, перебіг позовної давності переривався та починався заново.

Вважає, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних є похідним від виконання основного грошового зобов`язання, а саме додатковими вимогами, строк позовної давності за якими відповідно до ст.266 ЦК України, спливає зі спливорм позовної давності до основної вимоги.

Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 13.05.2009р. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 125932,97грн. боргу, що еквівалентно 16450 доларам США.

На примусове виконання даного рішення, яке набрало законної сили 25.05.2009р., судом 05.06.2009р. видано виконавчий лист.

22.01.2010р. старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання вказано вище виконавчого листа.

02.06.2016р. видлано дублікат зазначеного виконавчого листа.

З розписок встановлено, що 22.07.2012р. ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 10000грн. для погашення заборгованості за вищевказаним рішенням суду; 18.02.2013р. ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 10500грн.; 12.08.2013р. 1050 євро, що становило на день передачі коштів 11340грн.; 10.02.2014р. 12495грн; 1000 євро, що на день передачі коштів становило 18900грн.;16.02.2015р. 1000 євро, що в еквіваленті, станом не день передачі коштів становило 28000грн.

22.04.2019р. на банківський рахунок ОСОБА_1 перераховано 34697,97грн., що стверджується виписки по картковому рахунку від 20.11.2019р.

22.04.2019р. державним виконавцем Сокальського районного відділу державної виконавчої служби винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа про стгянення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто 125932,97грн.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК Україниу конструкціїЦивільного кодексу Українирозташована у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 Кодексу. Відтак приписи розділу І книги 5ЦК Українипоширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на недоговірні зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України), а так само й на грошові зобов`язання, що виникли на підставі рішення суду та за своєю правовою природою носять цивільно-правовий характер.

У постанові від 16 травня 2018 року № 14-16цс18 Велика Палата Верховного Суду вирішила відступити від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20 січня 2016 року у справі №6-2759цс15,який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України), а також упостанові від 2 березня 2016 року у справі N 6-2491цс15, який полягав у тому, що дія статті 625ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята статті 11ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин.

У цій Постанові Велика Палата звернула увагу, що у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених ЦК України.

За таких рпідстав, у даній справі наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України.

Разом з тим, відповідно до ст. 607 ЦК України зобов`язання припиняється неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає.

Згідно із ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов`язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов`язання, відсутність у боржника необхідних коштів (ст. 617 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 613 ЦПК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку.

Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що стверджується рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 13.05.2009р., яке набрало законної сили 25.05.2009р., про стягнення з відповідача на користь позивача 125932,97грн. боргу.

З огляду на те, що відповідач порушив вказане грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України.

З долученого до матеріалів справи розрахунку інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.06.2009 року по 01.04.2019р. вбачається, що такі становлять 224675,03грн.

В матеріалах справи міститься розрахунок 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 01.06.2009 року по 01.04.2019р., з якого вбачається, що такі становлять 23375,28грн.

Однак, суд не погоджується з таким розрахуном, оскільки при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат.

Таким чином, в період з дня виникнення зобов`язання 25.05.2009р. до 22.07.2012р. існувала заборгованість в сумі 125932,97грн. Для визначення індексу інфляції в даному випадку слід брати період з 01.06.2009р. по липень 2012 року включно та помножити індекси інфляції за всі місяці вказаного періоду. Виходити з такого розрахунку, індекс інфляції за цей період становитиме 119,0%. Розмір інфляційних втрат за вказаний період становитиме: 125932,97грн. х 119,0% : 100 125932,97грн. = 23927,26грн.

22.07.2012р. відповідачем сплачено позивачу 10000грн. на погашення боргу та заборгованість зменшилася до 115932,97грн. Для визнгачення сукупного індексу інфляції у приймати період з 01.08.2012р. по лютий 2013 року включно. Індекс інфляції за цей період становитиме 100%. Рзмір інфляції за вказаний період: 115932,97грн. х 100,0% : 100 - 115932,97грн. = 0.

18.02.2013р. відповідач сплатив позивачу 10500грн. та загальний розмір заборгованості після цього становив 105432,97грн. Сукупний індекс інфляції слід розраховувати за період з 01.03.2013р. по липень 2013р. включно і такий становить 100,0%. З огляду на зазначене, інфляційні втрати за вказаний період також відсутні.

13.08.2013р. відповідачем на погашення заборгованості сплачено 11340грн., внаслідок чого загальний розмір заборгованості зменшився до 94092,97грн. Сукупний індекс інфляції слід визначати за період з 01.08.2013р. по січень 2014р. включно і такий складає 100,6%, інфляційні втрати за цей період: 94092,97грн. х 100,6% :100 - 94092,97грн. = 564,56грн.

10.02.2014р. відповідач сплатив позивачу 12495грн. та заборгованість зменшилася до 81597,97грн. Сукупний індекс інфляції за період з 01.02.2014р. по серпень 2014 року складає 112,7%, інфляційні втрати за вказаний період: 81597,97грн. х 112,7% : 100 - 81597,97грн. = 10362,90грн.

25.08.2014р. відповідачем сплачено 18000грн., та заборгваність на вказану дату становила 63597,97грн., індекс інфляції за період з 01.09.2014р. становить 120,0%, інфляційні втрати: 63597,97грн. х 120,0% : 100 - 63597,97грн. = 12719,59грн.

16.02.2015р. відповідач сплатив позивачу 29400грн., після чого розмір заборгованості становив 34197,97грн.

Також, судом встановлено, що грошові кошти в сумі 34697,97грн. ОСОБА_2 вніс на депозитний рахунок Державної виконавчої служби 07.02.2019р, а тому саме ця дата є датою повернення боргу в повному обсязі, а не 22.04.2019р, як вказує позивач, оскільки та обставина, що ОСОБА_1 отримав останній платіж по сплаті боргу пізніше, ніж відповідачем такі кошти внесено на рахунок органу викгнавчоїх служби, не залежали від останнього.

Зазанчені обставини стверджуються відповіддю начальника Сокальського районного відділу державної виконавчої служби західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів).

З огляду на зазначене, період, який підлягає для визначення індексу інфляції та за який відповідач повинен сплатити інфляційні втрати слід рахувати з 01.03.2015р. по січень 2019 року включно. Сукупний індекс інфляції за цей період складає 202,3%. В свою чергу, інфляційні втрати становлять: 34197,97грн. х 202,3% :100 - 34197,97грн. = 34984,52грн.

Загальний розмір інфляційних втрат складає: 23927,26грн. + 564,56грн. + 10362,90грн. + 12719,59грн. + 34984,52грн. = 82558,83грн.

Оскільки заборгованість в повному обсязі була сплачена відповідачем 07.02.2019р., а не 22.04.2019р., то розмір 3% річних також визначений не вірно.

Так, за період з 16.02.2015р. по 06.02.2019р. (а не по 21.04.2019р.) розмір 3% річних буде становити: 34197,97грн. х 3 : 100% : 365днів х 1452днів = 4081,27грн.

З визначеними позивачем 3% річних за попередні періоди суд погоджується.

Таким чином, загальна заборгованість за трьома відсотками річних складає: 11928,47грн. + 2006,30грн. + 1525,15грн. + 1399,78грн. + 1314,49грн. + 914,75грн. + 4064,41грн. = 23170,21грн.

Такі розрахунки судом здйснені з використанням індексів інфляцій, із застосуванням формул та методики здійснення розрахунків відповідно до рекомендацій, викладених у листі Верховного Суду України № 62-97р від 03 квітня 1997 року.

В свою чергу, відповідачем ніяким чином не спростовано розрахунки та не надано своїх розрахунків інфляційних втрат та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Що стосується доводів апелянта про сплив позовної давності за вимогами позивача, суд звертає виходить з наступного.

Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), а тому 07.02.2019р. (остання дата надходження коштів на рахунок органу Державної виконавчої служби) і є датою фактичного виконання рішення.

Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим.

З врахуванням вищезазначеного, вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст.625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст.266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом 10.12.2019р., він не пропустив строку позовної давності

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З врахуванням наведеного, з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з брах ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 82558 (вісімдесят дві тисячі п`ятсот п`ятдесят вісім)грн. 83коп. інфляційних втрат та 3% річних в сумі 23170 (двадцять три тисячі сто сімдесят)грн. 21коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1066 (однгу тисячу шістдесят шість) грн. 40коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, апеляційні скарги подаються учасниками справи через Сокальський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину рішення воно може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Відомості, які зазначаються в рішенні суду відповідно до п.4) ч.5 ст.265 ЦПК України та не проголошуються, відповідно до ч.2 ст.268 ЦПК України.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 , місце проживання: с.Лучиці, Сокальський район, Львівська область.

Повне судове рішення складено 23.10.2020р.

Головуючий: М. Я. Адамович