ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9560/20 Справа № 203/2599/20 Суддя у 1-й інстанції - Єдаменко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Каратаєвої Л.О.

суддів Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, без повідомлення учасників справи, в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

20 липня 2020 року позивачка звернулась до суду з позовом до Дніпровської митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтували тим, що 18 жовтня 2019 року відносно неї було складено протокол про порушення митних правил № 0119/110000/19 за ст. 485 Митного кодексу України. 14 квітня 2020 року Дніпровською митницею Держмитслужби винесено постанову про визнання позивачки винною у відповідному правопорушенні та накладено стягнення у вигляді штрафу в розмірі 297496 грн. 86 коп. 22 травня 2020 року постановою Державної митної служби України задоволено скаргу позивачки на постанову від 14 квітня 2020 року про притягнення її до відповідальності за порушення митних правил, оскаржувану постанову скасовано, а провадження у справі закрито. У зв`язку з цим позивачка просить стягнути на її користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 33670 грн. 42 коп. з розрахунку один мінімальний розмір заробітної плати за час перебування під судом (а.с. 1 3).

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської митниці Держмитслужби, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовлено (а.с.69-72).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі (а.с.75-77).

В порядку ст. 360 ЦПК України від Дніпровської митниці Держмитслужби, надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просили, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що16 квітня 2019 року згідно наказу № 14-к - позивачка була прийнята в Товариство з обмеженою відповідальністю «Міротранс» на посаду агента з митного оформлення вантажів та товарів (а.с. 51).

У зв`язку зі здійсненням позивачкою діяльності щодо декларування товару, відносно неї було складено протокол про порушення митних правил № 0119/11000/19 від 18 жовтня 2019 року за статтею 485 Митного кодексу України (а.с. 4 5).

14 квітня 2020 року в.о. начальника Дніпровської митниці Держмитслужби Шалай К.М. було винесено постанову в справі про порушення митних правил № 0119/11000/19, якою визнав позивачку винною у вчиненні порушення митних правил за статтею 485 Митного кодексу України та наклав на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі трьохсот відсотків несплаченої суми митних платежів, що складає 297 496 грн. 86 коп.(а.с. 6 7).

Фактично штраф не сплачувався, що не заперечується усіма учасниками справи.

Не погодившись з постановою від 14 квітня 2020 року позивачка подала скаргу до митного органу вищого рівня (а.с. 8 12).

Постановою заступника начальника відділу провадження у справах про порушення митних правил управління боротьби з порушеннями митних правил та міжнародної взаємодії Департаменту запобігання та протидії контрабанді та порушенням митних правил Державної митної служби України Ніколаєвої В.П. від 22 травня 2020 року скаргу позивачки було задоволено, постанову у справі про порушення митних правил від 14 квітня 2020 року скасовано, а провадження у справі закрито (а.с. 13 на зв. 16).

В судовому порядку постанова від 22 травня 2020 року не оскаржувалась.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що законність дій позивачки при декларуванні товару та дій Дніпровської митниці ДФС при притягненні її до відповідальності за порушення митних правил не розглядалась і не оцінювалась, оскільки підставами позову були лише факти складання відносно позивачки протоколу та постанови про порушення митних правил та подальше скасування цієї постанови в порядку адміністративного оскарження, що виключає можливість задоволення позовних вимог.

Колегія суддів повністю погоджується з висновком суду першої інстанції.

Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» в порядку, визначеному цим законом підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 2 цього закону право на відшкодування шкоди виникає у разі закриття справи про адміністративне правопорушення.

Згідно п. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються моральна шкода.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 цього Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Згідно ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 23 Цивільного кодексу України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно правової позиції колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в постанові від 05 лютого 2020 року у цивільній справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Разом з тим, як вбачається з постанови Державної митної служби України від 22 травня 2020 року провадження у справі про порушення митних правил № 0119/11000/19 закрито не за відсутністю складу адміністративного правопорушення, а через закінчення строків притягнення до відповідальності. В мотивувальній частині постанови прямо зазначено: «Оскільки факт порушення митних правил в справі № 0119/11000/19 виявлено Дніпропетровською митницею ДФС 18.10.2019, то строк накладення стягнення закінчився 18.04.2020.» (а.с. 16).

Доводи апеляційної скарги щодо невідповідності висновків суду обставинам справи, а саме, що судом першої інстанції помилково вказано, що справа про порушення була закрита тільки через закінчення строків притягнення до відповідальності, оскільки причиною закриття стало неповнота провадження у справі та обмеження позивача у її правах, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначені апелянтом причини є підставою для направлення постанови митниці від 04.04.2020 року на новий розгляд, однак, у зв`язку із закінченням строків притягнення до відповідальності провадження у справі закрито.

В ході розгляду цивільної справи законність дій позивачки при декларуванні товару та дій Дніпровської митниці ДФС при притягненні її до відповідальності за порушення митних правил не розглядалась і не оцінювалась, оскільки підставами позову були лише факти складання відносно позивачки протоколу та постанови про порушення митних правил та подальше скасування цієї постанови в порядку адміністративного оскарження.

Щодо доводів позивачки про те, що вона згідно ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини перебувала під «кримінальним обвинуваченням» суд першої інстанції вірно зауважив наступне.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини у справах «Енгель та інші проти Нідерландів» від 08 червня 1976 року, «Адальф проти Австрії» (рішення від 26 березня 1982 року, заява № 8269/78) та інших поняття «кримінального обвинувачення», що застосоване у Конвенції має автономне значення. Разом з тим, це не означає, що всі положення національного законодавства, які регулюють порядок та наслідки розгляду кримінальних проваджень мають застосовуватись до будь-яких видів юридичної відповідальності, які можуть підпадати під ознаки «кримінального обвинувачення» в розумінні Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Автономність поняття «кримінального обвинувачення» означає лише, що у випадках притягнення особи до відповідальності, яка за національним законодавством не є кримінальною але яка має ознаки «кримінальної відповідальності» в розумінні Конвенції особі в будь-якому разі мають бути забезпечені гарантії, встановлені Конвенцією.

Статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та інші положення Конвенції не передбачають права особи на компенсацію шкоди, заподіяної фактом притягнення її до відповідальності та не покладають на державу обов`язок сплачувати особі грошову компенсацію у разі закриття відносно неї справи про юридичне правопорушення.

При цьому положення ст. 41 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод можуть бути застосовані лише Європейським Судом з прав людини і не є самостійною підставою для ухвалення рішень національними судами про стягнення компенсацій.

Суд також не враховує доводи позивачки про те, що під час вирішення питання про її притягнення до відповідальності за порушення митних правил були порушені процедурні гарантії, визначені ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як зазначено в рішеннях Європейського Суду з прав людини надання адміністративним органам функцій обвинувачення та покарання не суперечить Конвенцій за умов, що рішення, ухвалене в такому порядку, може бути оскаржене відповідною особою в суді, який забезпечить гарантії, передбачені в ст. 6 Конвенції (Озтюрк проти Німеччини (Ozturk v. Germany), пункт 56; А. Менаріні Діагностикс С.Р.Л. проти Італії (A. Menarini Diagnostics S.R.L. v. Italy). Позивачка не була позбавлена можливості оскаржити рішення про її притягнення до відповідальності за порушення митних правил в порядку адміністративного судочинства і таким чином повною мірою реалізувати конвенційна гарантії своїх прав.

На підставі наведеного вище, колегія суддів вважає цілком правомірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне рішення суду складено 29 грудня 2020 року.

Судді: