Номер справи 220/1578/20
Номер провадження № 2/220/579/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року смт. Велика Новосілка Донецької області

Великоновосілківський районний суд Донецької області у складі:

головуючого судді - Яненко Г.М.;

за участю секретаря - Черняєвої С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Велика Новосілка Донецької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, які втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі, згідно позовної заяви, є родичами ОСОБА_1 , а саме ОСОБА_2 є онуком позивачки, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є дружиною та сином ОСОБА_2 ..

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона з 2010 року є власником зазначеного будинку на підставі відповідного свідоцтва.

Крім ОСОБА_1 в будинку, з 2012 року, за згодою позивачки, зареєстровані і відповідачі, які з 2013 року у будинку не мешкають.

Позивач зазначила, що з реєстрації в будинку відповідачі самостійно знятися не можуть, так як з 2013 року та по теперішній час мешкають на тимчасово окупованій території і не мають можливості приїхати до Великоновосілківського району Донецької області.

Позивач в судове засідання не з`явилася, але надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Згідно заяви свої позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Відповідачі також в судове засідання не з`явилися, будучи оповіщеними про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку.

Від третьої особи, органу опіки та піклування Костянтинопільської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області, до суду надійшов висновок щодо неможливості визнати малолітнього ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житлом. При цьому представник ради в судове засідання не з`явився.

В зв`язку з неявкою сторін, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутність за наявними у справі доказами.

Розглянувши матеріали справи, судом встановлено:

Згідно свідоцтва про право власності від 23.07.2010 року, позивачці ОСОБА_1 належить будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 6).

За змістом довідки Костянтинопільської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 14.09.2020 року, у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , але з 2013 року фактично на території сільської ради не проживають (а.с. 8).

Згідно висновку Костянтинопільської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 23.10.2020 року, малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі наданих доказів неможливо визнати таким, що втратив право користування житлом (а.с. 32)

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

За ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Судом достовірно встановлено, що відповідачі не проживають у житловому будинку за адресою АДРЕСА_1 більш ніж 6 років, будинком не користуються, витрати, пов`язані з оплатою комунальних послуг не сплачують, перешкод у користуванні житловим приміщенням їм ніхто не чинив.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відтак, враховуючи, що власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування, тому позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 таким що втратили право користування житлом підлягають задоволенню.

Разом з цим, згідно статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Проте стаття 29 ЦК України дає визначення поняттю «місце проживання» та встановлює особливості визначення місця проживання дітей залежно від їх віку, градіюючи осіб до 10 років, від 10 до 14 років та від 14 років (неповнолітніх). Так за ч. 1 цієї статті місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

У справі № 759/19394/15-ц ( провадження № 61-9128св18) Верховний Суд у постанові від 27 грудня 2018 року зазначив, що малолітня особа не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт його не проживання в спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення його права користування цим житлом.

Надаючи оцінку викладеним у позовній заяві обставинам, враховуючи висновок органу опіки місцевого самоврядування, слід визнати, що наданими до справи доказами не доведено факт наявної можливості у батьків дитини реєстрації дитини у іншому житловому приміщенні, а тому, зняття неповнолітньої дитини з реєстраційного обліку у вищезазначеному будинку, за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи користуванні житла, тягне позбавлення можливості на реалізацію законних прав дитини, тобто, це суперечить інтересам дитини.

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з її реєстрацією.

Через свій вік ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірному домоволодінні обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування житлом.

Верховний Суд у справі № 759/19394/15-ц (провадження № 61-9128св18), фактично сформував висновок: дитина до 10 років не може самостійно обирати місце проживання, тому факт її не проживання в спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення дитини права користування належним членам родини житлом.

Таким чином позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині про визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В іншій частині позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН НОМЕР_2 ), такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні іншої частини вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Г.М. Яненко