ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 608/1294/16-ц

провадження № 61-4402св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Унікомбанк», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Унікомбанк» Кононець Вадим Валерійович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 грудня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Хоми М. В., Костіва О. З., Сташківа Б. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Унікомбанк», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Унікомбанк» Кононець В. В., про стягнення заборгованості із заробітної плати у розмірі 31 707,44 гривень, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з 16 листопада 2015 року по день ухвалення рішення у справі і 20 000 гривень у відшкодування моральної шкоди.

Позивач посилається на те, що з 17 січня 2012 року працювала на посаді заступника головного бухгалтера ПАТ «Унікомбанк». 17 листопада 2015 року звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін, проте повного розрахунку при звільненні із нею не проведено, заборгованість із заробітної плати складає 31 707,44 гривень.

Оскільки відповідач неправомірно не виплатив нараховану заробітну плату в день звільнення, позивач також просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 16 листопада 2015 року по день ухвалення рішення у справі.

Також позивач посилається на те, що неправомірними діями відповідача, які полягають у порушенні її трудових прав, їй спричинено моральну шкоду, розмір якої вона оцінює у 20 000 гривень.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2016 року позов задоволено частково. Стягнено з ПАТ «Унікомбанк», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Унікомбанк» Кононець В. В., на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 31 707,44 гривень з відрахуванням обов`язкових податків, зборів і платежів, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 16 листопада 2015 року по день ухвалення рішення у розмірі 86 255,80 гривень з відрахуванням обов`язкових податків, зборів і платежів. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався доведеністю існування заборгованості із заробітної плати у розмірі 31 707,44 гривень, а також вини відповідача у непроведені вчасного розрахунку з позивачем, що є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені. За висновком суду першої інстанції, порушення процедури ліквідації банку не свідчить про відсутність вини відповідача у своєчасному розрахунку з позивачем.

Відмова суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди обґрунтована ненаданням позивачем доказів на підтвердження обставин спричинення їй моральної шкоди.

Апеляційною інстанцією справа переглядалась неодноразово.

Останнім рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13 грудня 2017 року рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнено з ПАТ «Унікомбанк», в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Унікомбанк» Кононець В. В., на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 31 707,44 гривні з утриманням із цієї суми податків і зборів у порядку черговості, встановленому статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У задоволенні позову у іншій частині відмовлено.

Висновки апеляційного суду щодо часткового задоволення позовних вимог обґрунтовані тим, що на час розгляду справи банк перебуває у процедурі ліквідації, тому положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» мають пріоритет відносно інших законодавчих актів України у правовідносинах банків, які проходять процедуру ліквідації.

Виплата заборгованості із заробітної плати є обов`язком банку, однак така виплата проводиться у порядку черговості, передбаченої Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Позивач є кредитором банку, її вимоги із заборгованості по заробітній платі включені до реєстру вимог кредиторів другої черги. За таких обставин суд апеляційної інстанції ухвалив рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати з утриманням податків та зборів, у порядку черговості, визначеної вказаним Законом.

У задоволенні позову у іншій частині відмовлено, оскільки зазначеним Законом не передбачено стягнення під час ліквідації банку на користь звільнених працівників інших виплат, окрім заборгованості із заробітної плати та вихідної допомоги, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників банку. Відповідно до частини третьої

статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час ліквідації не виникає жодних додаткових зобов`язань банку.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 грудня 2017 року та залишити в силі рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 13 вересня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник зазначає, що судом першої інстанції правильно застосовано положення статей 116, 117 КЗпП України до спірних правовідносини та задоволено позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені позивача. Натомість суд апеляційної інстанції не врахував положення вказаних норм при прийнятті оскаржуваного рішення.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обмеження, встановлені

пунктом 1 частини п`ятої цієї ж статті Закону (а саме нездійснення задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку), не поширюються на зобов`язання банку щодо виплати заробітної плати на період тимчасової адміністрації. Тому суд апеляційної інстанції помилково дійшов висновку, що погашення заборгованості відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати має бути здійснено у порядку черговості, визначеної статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, порушення процедури банкрутства роботодавця не може свідчити про відсутність його вини у невиплаті належних працівникам коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Вказане, на думку, заявника, свідчить про неправомірність відмови апеляційного суду у задоволенні позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

Доказів відсутності у відповідача грошових коштів матеріали справи не містять і розмір належних позивачу сум та факт їх невиплати відповідачем не заперечується, так само як і розмір відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені.

З огляду на зазначене, на думку заявника, судом апеляційної інстанції помилково скасовано законне рішення суду першої інстанції. Зміст касаційної скарги та викладене у ній клопотання свідчить про фактичне оскарження рішення апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Доводів щодо незаконності рішення суду апеляційної інстанції у іншій частині касаційної скарги не містить.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 5 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою Верховного Суду від 27 березня 2020 року справа призначена до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 17 січня 2012 року ОСОБА_1 працювала на посаді заступника головного бухгалтера ПАТ «Унікомбанк».

Постановою Правління Національного банку України (далі -НБУ) від 6 жовтня 2015 року № 670/БТ банк віднесено до категорії проблемних строком

до 180 днів.

15 жовтня 2015 року постановою Правління НБУ № 704/БТ прийнято рішення про віднесення ПАТ «Унікомбанк» до категорії неплатоспроможних.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб рішенням від 15 жовтня 2015 року № 188 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Унікомбанк» вирішила розпочати з 16 жовтня 2015 року процедуру виведення ПАТ «Унікомбанк» з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації строком на три місяці з 16 жовтня 2015 року до 15 січня 2016 року.

17 листопада 2015 року ОСОБА_1 звільнена з роботи на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України за угодою сторін.

При звільненні з ОСОБА_1 не проведено повного розрахунку, не виплачена заборгованість із заробітної плати у розмірі 31 707, 44 гривень.

Постановою Правління НБУ від 3 грудня 2015 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Унікомбанк» і виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 3 грудня 2015 року № 216 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Унікомбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно із зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Унікомбанк», призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, якій делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Унікомбанк», визначені, зокрема, статтями 37, 38, 47-51 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту управління активами Кононя В. В. на два роки з 4 грудня 2015 року до 3 грудня 2017 року включно.

9 грудня 2015 року у газеті «Голос України» 232 (6236) опубліковано оголошення про початок процедури ліквідації ПАТ «Унікомбанк» та делегування повноважень ліквідатора.

14 грудня 2015 року ОСОБА_1 подала уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Унікомбанк» заяву про визнання її кредитором та включення її вимог до реєстру кредиторів з метою повернення заборгованості із заробітної плати у розмірі 31 707,44 гривень.

Вимоги ОСОБА_1 щодо невиплаченої заробітної плати у розмірі 31 707,44 гривень включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, про що свідчить наявне у матеріалах справи повідомлення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Унікомбанк» Кононця В. В.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до пункту другого розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX (набрав чинності 8 лютого 2020 року), касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час відкриття касаційного провадження, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у цій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивача звільнено з ПАТ «Унікомбанк» 17 листопада 2015 року під час дії тимчасової адміністрації, яка введена відповідно до рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 188 від 15 жовтня 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Унікомбанк».

Постановою Правління НБУ від 3 грудня 2015 року прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Унікомбанк». Відповідно до вказаної постанови НБУ та прийнятого на її підставі рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних від 3 грудня 2015 року № 216 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Унікомбанк» та делегування повноважень ліквідатора банку» розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Унікомбанк».

Відповідно до пункту 16 статті другої Закону України від 23 лютого 2012 року «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон № 4452-VI) тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом. Ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства (пункт 6 статті другої Закону № 4452-VI).

Правове регулювання процедури тимчасової адміністрації передбачено Розділом VII Закону № 4452-VI, а ліквідації банку - розділом VIII зазначеного Закону.

Відповідно до пункту 1 частини п`ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Зазначені обмеження не поширюються на зобов`язання банку з виплати заробітної плати, авторської винагороди, відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров`ю працівників (пункт 3 частини шостої статті 36

Закону № 4452-VI).

Поряд з цим на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом та на час вирішення судами справи щодо ПАТ «Унікомбанк» вже розпочато процедуру ліквідації банку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону № 4452-VI з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси. Строк виконання всіх грошових зобов`язань банку та зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів) вважається таким, що настав.

Відповідно до частини третьої статі 46 Закону № 4452-VI під час здійснення ліквідації у банку не виникає жодних додаткових зобов`язань (у тому числі зі сплати податків і зборів (обов`язкових платежів)), крім витрат, безпосередньо пов`язаних із здійсненням ліквідаційної процедури.

Порядок задоволення вимог кредиторів після початку процедури ліквідації банку врегульований розділом VIII Закону № 4452-VI.

Такий порядок, зокрема, включає оприлюднення оголошення про ліквідацію банку, строк для заявлення вимог кредиторів (стаття 45 Закону № 4452-VI), заходи з підготовки задоволення вимог кредиторів (стаття 49 Закону № 4452-VI), формування ліквідаційної маси (стаття 50 Закону № 4452-VI), продаж майна банку, що ліквідується (стаття 51 Закону № 4452-VI) та безпосередньо задоволення вимог кредиторів у порядку черговості, визначної

статтею 52 Закону № 4452-VI.

Грошові вимоги щодо заробітної плати, які виникли із зобов`язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, задовольняються у другу чергу (пункт 2 частини першої статті 52 Закону № 4452-VI).

Оскільки на час розгляду справи у судах першої й апеляційної інстанцій у ПАТ «Унікомбанк» вже розпочато процедуру ліквідації, стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом, є неможливим.

Відповідно до наведених приписів Закону № 4452-VI після початку процедури ліквідації банку вимоги кредиторів задовольняються в порядку визначеному статтею 52 Закону черговості відповідно до реєстру акцептованих вимог. Включення вимог позивача до реєстру акцептованих вимог кредиторів є підставою для їх задоволення за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку.

Порядок задоволення визнаних ліквідатором вимог кредиторів під час ліквідації банку не передбачає можливості задоволення вимог конкретного кредитора поза процедурою, встановленою Законом № 4452-VI.

Відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили для позивача настання певних правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом № 4452-VI порядку та черговості.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком (в якому запроваджена тимчасова адміністрація та/або розпочата процедура ліквідації) зобов`язань перед кредиторами, норми Закону № 4452-VI є спеціальними; Закон № 4452-VI є пріоритетним щодо інших нормативних актів України у цих правовідносинах.

Початок процедури його ліквідації унеможливлює стягнення з банку коштів у інший спосіб, аніж це передбачено Законом.

З огляду на межі оскарження та доводи касаційної скарги, рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення заборгованості із заробітної плати касаційний суд не переглядає.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення апеляційного суду в частині стягнення з банку на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід зазначити, що такі вимоги пред`явленні позивачем шляхом подання позову у цій справі у період дії процедури ліквідації банку.

З огляду на наведене обґрунтування, відкликання Національним банком України на момент вирішення спору банківської ліцензії відповідача і початок процедури його ліквідації як юридичної особи зумовили настання для позивача певних правових наслідків, зокрема необхідність застосування спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку та їх задоволення у передбачених Законом № 4452-VI порядку та черговості.

Задоволення вимог кредитора у інший спосіб, аніж це передбачено положенням Закону № 4452-VI є неможливим.

Отже підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, і, відповідно, рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні таких позовних вимог є законним та обґрунтованим.

Зазначена позиція касаційного суду узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 127/10129/17.

Також зазначена позиція касаційна суду згоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 761/22643/15.

Посилання заявника на незастосування до спірних правовідносин положень статей 116, 117 КЗпП України не спростовує правильність висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки такі висновки узгоджуються з нормами спеціального та пріоритетного для даних правовідносин Закону № 4452-VI.

Щодо судових витрат

Оскільки суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтею 409 ЦПК України, статтею 410 ЦПК Україниу редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги,статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов