Справа № 755/283/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" грудня 2020 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.,

при секретарі Локотковій І.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що 12 березня 2019 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики згідно якого позивач передав у борг 350 000,00 гривень строком повернення до 30 червня 2019 року. Однак, ОСОБА_4 у визначений договором строк позику не повернув. 01 листопада 2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про повернення коштів протягом семи днів з дня отримання вимоги, але не пізніше 14 листопада 2019 року. Проте відповідачем така вимога не була отримана та кошти не були повернуті. За порушення терміну повернення позики, позивач просить стягнути з відповідача ОСОБА_4 проценти на рівні облікової ставки НБУ, 3% річних та інфляційні втрати.

12 лютого 2020 року відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі та пояснив наступне. Відповідач визнає та не заперечує факт отримання коштів у зазначено розмірі та прострочення їх повернення. Відповідач зазначає, що повернув позивачу кошти в розмірі 94 510,05 гривень. Відповідач не визнає позовні вимоги в частині стягнення процентів, оскільки є відповідна правова позиція. Також, відповідач у своєму відзиві зазначив, що позивач безпідставно нарахував 3% річний та інфляційні втрати на суму боргу 350 000,00 грн, оскільки відповідач частково повернув кошти. Щодо стягнення витрат на правову допомогу відповідач також заперечує в повному обсязі.

04 серпня 2020 року позивачем було подано відповідь на відзив в якому просив суд задовольнити позов в повному обсязі та пояснив, що оскільки відповідач у визначений договором строк не повернув кошти, у зв`язку з чим просить стягнути відсотки передбачені ст. ст. 536 та 1048 ЦК України.

Представник позивача в судовому засіданні на позовних вимогах наполягав в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав частково та просив відмовити в їх задоволенні.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, 11.03.2019 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець передав, а позичальник отримав в позикодавця 350 000 грн., яку позичальник зобов`язується повернути до 12 години ранку 30.06.2019 року, що підтверджується копією договору позики (а.с.11-12).

Відповідно до ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 Цивільного кодексу України підтвердженням укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом України у Постанові від 16.01.2019 року у справі № 464/3790/16-ц, яка в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини.

Відповідно до ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій. самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1, 2 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Частково заперечуючи проти позову представник позивача пояснив, що відповідач частково погасив борг на підтвердження чого надав копії квитанцій, а тому сума боргу становить 263489 грн. 95 коп. Крім цього, відповідач передав позивачеві 8000 грн. готівкою, але доказів передачі даний коштів надати не може.

В судовому засіданні представник позивача, заперечив доводи представника відповідача щодо часткового погашення боргових зобов`язань, оскільки перерахування коштів, що були здійснені на картковий рахунок позивача від імені відповідача не мають ніякого відношення до погашення боргу, оскільки дані перерахування коштів були здійснені в рамках інших спільних проектів позивача та відповідача. Також зазначив, що в квитанціях не зазначено призначення платежу.

Відповідно до пункту 2 договору позики, при виконанні позичальником свого зобов`язання за цим договором, на розсуд позичальника може бути обрана готівкова або безготівкова форма повернення позики. В разі безготівкового перерахування суми позики грошові кошти перераховуються позичальником на рахунок позикодавця, якій він повідомляє додатково.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач перерахував на картковий рахунок позивача 86 510 грн. 05. коп. Дані перерахування були здійснені в період з 22.03.2019 року по 25.10.2019 року. В судовому засіданні представник позивача не заперечував той факт, що картковий рахунок, на якій було здійснено перерахування відповідачем, належить позивачеві. Дійсно в копіях квитанції не зазначено призначення платежу, але на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, позивачем не доведено факту, що кошти, які були перераховані відповідачем на картковий рахунок позивача, були здійснені в рамках інших зобов`язань, а тому суд приймає до уваги дані квитанції та враховує 86 510 грн. 95 коп. в рахунок часткового погашення боргу за договором позики від 12.03.2019 року.

Крім того, статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п. 3 Договору позики від 12.03.2019 року, у разі прострочення позичальником термінів повернення позики він зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення.

Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_4 не виконав свої зобов`язання по договору позики, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 263 489 грн. 95 коп. суми основного боргу, 3 % річних та інфляційні витрати, але суд не погоджується з розрахунком позивача.

Враховуючи період, за якій позивач просить суд стягнути 3 % річних, а саме з 01.07.2019 року по 31.12.2019 року, то дана сума з урахуванням погашена боргу частинами в цей період за кожним платежем окремо становить 4098 грн. 97 коп.

Сума інфляційних витрат за період з 01.07.2019 року по 30.11.2019 року, з урахуванням погашена боргу частинами в цей період за кожним платежем окремо становить 1449 грн. 85 коп.

Що стосується вимог позивача про стягнення процентів на рівні облікової ставки НБУ, то слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.

Відносини між громадянами щодо договорів позики регулюються нормами статей 1046, 1047 та 1048 Цивільного кодексу України. З цього випливає, що фізична особа, яка надає грошові кошти в позику, абсолютно правомірно, керуючись статтею 1048 ЦК, може вимагати виплати відсотків, якщо їх виплата передбачена укладеним договором позики.

З договору вбачається, що пунктом 1 визначено, що позика за цим договором є безпроцентною, проценти не нараховуються.

З викладеного чітко вбачається, що сторони укладаючи договір визначили його безпроцентність, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів на рівні облікової ставки НБУ не має.

Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи відсутність будь-яких заперечень щодо позовних вимог з боку відповідача ОСОБА_4 , суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає до стягненню судовий збір в розмірі 2690 грн. 38 коп. виходячи суми задоволених вимог.

Що стосується стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Зазначена правова позиція викладена зокрема у постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з частинами першою та третьою статті 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі.

До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

При цьому договір про надання правової допомоги повинен містити детальний опис правових послуг, що надаються, та їх вартість, порядок обчислення гонорару адвоката (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо.

Між адвокатом Алексеєнком В.Ю. та ОСОБА_3 був укладений договір № б/н від 25 жовтня 2019 року про надання правової допомоги (а. с. 24-26). 27.12.2019 року між адвокатом та позивачем було укладено додатковий договір № 1, відповідно до якого визначено порядок оплати та вартості юридичних послуг адвокату за надання правової допомоги. Згідно додаткового договору вартість юридичних послуг становить 38000 грн.

Представником позивача не додано акту приймання-передачі на виконання договору про надання правової допомоги та не надано належних та допустимих доказів, зокрема, відповідної квитанції, які б підтверджували факт сплати вказаної суми адвокату.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, про відмову в стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Дана позиція суду узгоджується з позицією Верховного Суду , яка викладена в постанові від 09.06.2020 року по справі № 466/9758/16-ц.

На підставі викладеного, керуючись ст. 526, 530, 533, 545, 549, 612, 625, 1046- 1050 ЦК України, ст. 2, 3, 4, 5, 10-13, 18, 23, 76-81, 89, 95, 141, 258, 259, 264-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики 263489, 95 грн., 3% річних у розмірі 4 098.97 грн. та інфляційні витрати в розмірі 1 449, 85 грн., а всього 269038, 77 грн.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму судового збору у розмірі 2690 грн. 38 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 24.12.2020 року.

Дані сторін:

Позивач: ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_2

Суддя Н. О. Яровенко