ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 грудня 2020 року

м. Харків

справа №623/1051/20

провадження №22-ц/818/4974/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач Комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюма»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 серпня 2020 року, постановлене під головуванням судді Винниченка П.П., в залі суду в місті Ізюм, Харківської області, -

в с т а н о в и в:

У березні 2020 року Комунальне підприємство «Благоустрій міста Ізюма» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 серпня 2020 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Комунального підприємства «Благоустрій міста Ізюма» заборгованість за надані послуги з управління багатоквартирним будинком за період з 01 липня 2019 року по 29 лютого 2020 року в розмірі 2635,60 грн. та судовий збір в сумі 2102,00 грн., а всього 4737,60 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права; вказує, що між ним та позивачем не укладено жодного договору, на підставі якого може виникнути будь-яке грошове зобов`язання. Зазначає, що позивачем не надано доказів того, що протягом вказаного періоду позивач здійснював послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території. Вважає, що оскільки між відповідачем та позивачем не було укладено договору про надання послуг, тому заперечує правомочність позивача вимагати стягнення оплати за комунальні послуги. Також зазначає, що в матеріалах справи відсутні розрахунки вартості послуг та документи на підтвердження цих розрахунків. Крім того вважає, що судом першої інстанції було порушено його право на захист, оскільки справу розглянуто в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

Відзиву на апеляційну скаргу не надано.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачк не виконує обов`язки щодо сплати за надані житлово-комунальні послуги, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Рішенням виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області № 0573 від 26.06.2019 року «Про призначення управителя багатоквартирного будинку», КП «Благоустрій міста Ізюма» визначено управителем багатоквартирних будинків в місті Ізюмі згідно додатку 1, відповідно до якого в переліку є вищезазначена адреса боржника та 01 липня 2019 року між Ізюмським головою Марченко В.В. та КП «Благоустрій міста Ізюма» був укладений договір по наданню послуг з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Послуги з управління багатоквартирним будинком споживач отримує, але в порушення діючого законодавства, не сплачує їх вартість. У зв`язку з чим станом на лютий 2020 року у відповідача виникла заборгованість по сплаті за надані послуги за період з липня 2019 року по лютий 2020 року у розмірі 2635 грн. 60 коп.

Як на підставу позовних вимог, КП «Благоустрій міста Ізюма» посилалось на те, що відповідач, як власник квартири АДРЕСА_1 .. отримує послуги з утримання житлового будинку та прибудинкової території, які надає КП «Благоустрій міста Ізюма», проте не сплачує їх вартість. Тому наявні підстави для стягнення заборгованості за вказані послуги в розмірі 2635 грн. 60 коп..

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг визначено Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Законом України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку».

Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником послуг.

Згідно ст. 7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування у сфері житлово-комунальних послуг належить, зокрема, визначення виконавця житлово-комунальних послуг.

Згідно з частиною другою статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до повноважень органів місцевого самоврядування належить встановлення цін/тарифів на комунальні послуги відповідно до закону.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Згідно з частинами другою, третьою, четвертою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Пунктом 1 договору «Про надання послуг з управління багатоквартирним будинком» визначено, що управитель зобов`язується надавати співвласникам послугу з управління багатоквартирним будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , а співвласники зобов`язуються оплачувати управителю послугу з у правління згідно з вимогами законодавства та умовами цього договору.

Відповідно до п. 3 договору послуга з управління полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території.

Послуга з управління включає: утримання спільного майна багатоквартирного будинку, зокрема прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, виконання санітарнотехнічних робіт, обслуговування внутрішньобудинкових систем (крім обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем), утримання ліфтів тощо; купівлю електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Згідно пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України (далі - Правила).

Згідно з пунктом 7 зазначених Правил власник квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Обов`язок по оплаті житлово-комунальних послуг, утримання будинку і прибудинкової території в будинках (квартирах) приватного житлового фонду покладено на власника.

Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таким чином, правовідносини, в яких замовник зобов`язаний оплатити надану послугу у грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовими зобов`язаннями.

Згідно зі ст. 525 ЦК України однобічна відмова від виконання прийнятих зобов`язань не допускаються.

Тобто, згідно із зазначеними правовими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, Верховного Суду у складі колегії судів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 211/3347/18.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами з надання житлово-комунальних послуг, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право кредитора вимагати сплату.

Статтею 322 ЦК України передбачено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

З аналізу положень статей 11, 319, 322, 509, 526, 610 ЦК України, статей 1, 13, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» в їх системному взаємозв`язку вбачається, що кожен власник квартири (нежитлового приміщення) в будівлі несе обов`язок з утримання власного майна, приміщень загального користування та прибудинкової території.

Витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку та інші витрати, передбачені рішенням співвласників або законом, входять до складу витрат на управління багатоквартирним будинком та, за загальним правилом, розподіляються між співвласниками пропорційно до їхніх часток співвласника, незалежно від факту використання ними належної їм квартири (нежитлового приміщення) та спільного майна.

Обов`язок відповідача з утримання належного йому майна виникає незалежно від обставин звернення до нього позивача з пропозиціями щодо оплати зазначених послуг чи укладення договору.

Статтями 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи свідчать про те, що згідно розрахунку заборгованості за період з липня 2019 року по лютий 2020 року у ОСОБА_1 ., який є власником квартири АДРЕСА_4 , виникла заборгованість у розмірі 2635 грн. 60 коп..

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування розрахунку заборгованості, не доведено відсутність у нього заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за надані комунальні послуги.

Посилання апелянта на те, що вимоги позивача про стягнення заборгованості є необґрунтованими, оскільки договір про надання послуг між сторонами укладений не був та відсутні докази фактичного надання цих послуг, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України ОСОБА_1 , не надано доказів на спростування факту надання таких послуг позивачем.

Також є безпідставнимипосилання апелянта на порушення судом першої інстанції прав відповідача та неповноту встановлення обставин, які мають значення для справи у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки відповідно до положень ст. ст. 274, 277, 279 ЦПК України, з урахуванням характеру спірних правовідносин у справі, суд ухвалив провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного, при цьому вимог цивільного процесуального права судом першої інстанції порушено не було.

Враховуючи викладене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 05 жовтня 2020 року за клопотанням ОСОБА_1 відстрочено сплату судового збору за його апеляційною скаргою до ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Згідно вимог ст. 141, п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з ОСОБА_1 в дохід держави необхідно стягнути судовий збір, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги в сумі 3153,00 грн. (2102 грн.*150%).

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 10 серпня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір, який підлягав сплаті за подання апеляційної скарги, в сумі 3153,00 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук