ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 646/2327/20 Головуючий суддя І інстанції Білінська О. В.
Провадження № 22-ц/818/3944/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Білінської О.В., по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій суми 5000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій суми 5000 грн щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття; додаткові витрати на утримання неповнолітніх дітей в сумі 1000 грн на кожну щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дітьми повноліття.

Позовні вимоги мотивувала тим, що між нею та відповідачем 17.11.2007 був зареєстрований шлюб, який рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.07.2019 у справі № 641/4566/19 було розірвано. Під час перебування у шлюбі було народжено двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з позивачкою, матеріально утримує дітей також вона. Позивачка зазначає, що відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги добровільно не надає.

При визначенні розміру аліментів позивачка врахувала стан здоров`я дітей. Зазначила, що ОСОБА_6 має проблеми із зором, після досягнення повноліття потребує проведення лазерної корекції зору. Діти потребують лікування у ортодонта.

Позивачка зауважує, що відповідач є здоровим, працездатним, має дохід у розмірі близько п`ятидесяти тисяч гривень щомісячно, має у власності автомобіль вартістю біля 405200 грн, здійснює комерційну діяльність на ринку «Барабашово». Інших дітей, непрацездатних членів сім`ї відповідач не має. Позивачка повідомляє, що їй відомо про проведення будування нежитлового приміщення відповідачем та проведення дій щодо набуття права власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Крім того, позивачка вважала за потрібне стягнути з відповідача кошти на матеріальне забезпечення додаткових потреб дітей, а саме: проведення оплати гуртків, навчання іноземної мови, забезпечення відпочинком дітей з метою оздоровлення. Розмір додаткових витрат оцінила у 1000 грн щомісяця на кожну дитину.

Сторони не досягли згоди щодо способу, порядку та обсягу участі відповідача у матеріальному забезпеченні дітей, договір про сплату аліментів не укладався.

Відповідачем у справі 08.05.2020 до суду надано відзив на позов, в якому заперечував проти задоволення позову в повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначив, що після розірвання шлюбу між сторонами у справі було усно погоджено суму аліментів на утримання дітей у розмірі 4000 грн щомісячно, які з липня 2019 року він сплачує. Також, відповідач повідомив, що проводить час з дочками не менше двох разів на тиждень, витрачає під час зустрічей кошти на розваги, кожного тижня дає дочкам кишенькові кошти по 100 грн кожній, придбав підручники для вивчення англійської та німецької мов, подарував дочкам мобільні телефони, несе інші витрати на дітей. Тим самим відповідач заперечує ухилення від добровільного матеріального забезпечення дітей.

Відповідач вказав, що вони з позивачкою провели поділ спільного майна на підставі договору про поділ спільного майна подружжя від 30.05.2019. За кошти, отримані від поділу, відповідачем було придбано автомобіль. Відповідач заперечує факт придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

17.03.2020 відповідачем було припинено його діяльність як фізичної особи підприємця. За 2019 року дохід від підприємницької діяльності склав 75000 грн, за 2020 рік 10100 грн. При цьому позивач за отримані від поділу майна подружжя кошти придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 , де проживає разом з дітьми.

Відповідач зазначає, що на даний час офіційно працює в ТДВ «Житлобуд-2» на посаді менеджера із збуту, отримує заробітну плату в середньому у сумі 4451,40 грн на місяць.

Також, відповідач стверджує, що позивачка зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28.01.2013 та здійснює оптову торгівлю текстильними товарами, має дохід на місяць вище мінімальної заробітної плати. В мережі інтернет є інформація про надання позивачкою косметологічних послуг.

Відповідач зазначає, що його майновий стан не дозволяє сплачувати аліменти у розмірі 5000 грн на кожну дитину, а тому вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідач вважає, що позивачка не довела необхідності купівлі речей, які були би пов`язані з розвитком особливих здібностей, спортом, лікуванням, оздоровленням чи реабілітацією дітей, тобто тих витрат, які б могли розцінюватися як додаткові відповідно до ст.185 СК України. Отже не вбачає підстав для відшкодування додаткових витрат на утримання дітей.

19.05.2020 від позивачки до суду надійшла відповідь на відзив. Вона зазначає, що погодження розміру аліментів між сторонами не здійснювалося, домовленості щодо утримання дітей в добровільному порядку досягнуто не було. Витрати, на які посилається відповідач, (відвідування парків, поодинокі покупки), не забезпечує першочергові потреби дітей. Посилання на поділ майна подружжя, на думку позивача, не стосується предмету спору. Позивач зазначає, що її майновий стан не впливає на рівність прав та обов`язків батьків. Позивач наполягає на тому, що вимога про стягнення додаткових витрат на утримання дітей відповідає положенням ст.185 СК України та підлягає задоволенню.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання неповнолітніх дітей.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/3 від усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, з 22.04.2020 і до досягнення дітьми повноліття.

В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць рішення допущено до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Не погоджуючись з таким рішення суду представник ОСОБА_1 адвокат Зарицька К.Ю. в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Також просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 4000 грн.

В обґрунтування скарги зазначила, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Вказала, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального права, зокрема ст. ст. 181, 182, 184, 185 СК України, оскільки надав перевагу посиланням відповідача щодо його мінімальної заробітної плати, залишаючи поза увагою інтереси дітей, які мають право на достатній рівень матеріального забезпечення.

Послалась на те, що суд першої інстанції самостійно визначив необхідність стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей в частці від доходу їх батька, при тому, що позовні вимоги заявлені про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, що є зміною порядку стягнення аліментів, розглядаючи судову справу не в межах заявлених позовних вимог, що не відповідає правовій позиції Верховного Суду у справі № 759/10277/18.

Зауважила, що районний суд послався на норму ст. 184 СК України у редакції кодексу від 14.06.2017, та не є чинним.

Вважає, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.

Зазначила, що відповідач є фізично здоровою особою та перебуває в працездатному віці, що здатна забезпечувати належний рівень утримання, як себе, так і дітей. Зокрема, відповідач має транспортний засіб марки «Volkswagen» моделі «Tiguan», несе виграти з його утримання, особисто наголошує на щомісячній сплаті грошових коштів у розмірі 4000,00 грн на утримання дітей, та понесення витрат на розваги дітей, придбанні ним підручників, мобільних телефонів. Користування транспортним засобом (придбання палива, технічне обслуговування), а також особисте наголошення відповідача на фінансових витратах, повинно оцінюватися судом, як показник рівня життя відповідача.

Вказала, що виходячи з особистих пояснень відповідача, фактичних даних, слід стверджувати, що сума доходу є очевидно неспівмірною із витратами, які несе відповідач із його рівнем життя. Наявні обставини, надають можливість стверджувати про наявність інших, нетрудових доходів відповідача, не пов`язаних із отриманням ним заробітної плати. Таким чином, такий показник як заробітна плата не може прийматись судом як об`єктивний рівень доходу відповідача. Врахування лише трудових доходів, не відповідає врахуванню нинішнім соціально-економічним показникам розвитку.

Послалась на те, що, мотивуючи позовні вимоги, позивачем обґрунтовувалась необхідність додаткових витрат, що зумовлена лікувальними потребами дітей (лазерної корекції зору, лікування у ортодонта), а також необхідність проведення оплати гуртків, навчання іноземної мови, забезпечення відпочинком з метою оздоровлення.

Відповідач ОСОБА_3 отримав копію ухвали про відкриття апеляційного провадження разом з копією апеляційної скарги 18.07.2020, проте не скористався правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення районного суду.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на те, що спір у даній справі виник з приводу стягнення суми, розмір якої є меншим ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, без повідомленням учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи у порядку письмового провадження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення визначені у ст. 376 ЦПК України, а саме:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач офіційно працевлаштований, має постійний регулярний дохід, підстав для стягнення аліментів в твердій грошовій сумі не вбачається. Тому суд вважав за доцільне задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дітей частково та стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 від усіх його видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно.

Суд дійшов висновку про недоведеність понесення позивачем додаткових витрат як в майбутньому, так і в періоди, що минули, а тому вирішив, що вимога про стягнення додаткових витрат на дітей задоволенню не підлягає.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду про спосіб присудження аліментів.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.11.2007 у Комінтернівському відділі реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 10.07.2019 у справі №641/4566/19 шлюб між сторонами було розірвано (а. с. 7-8).

Під час перебування у шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвами про народження серія НОМЕР_1 від 08.02.2008 та серія НОМЕР_2 від 08.02.2008 відповідно (а. с. 10,9).

Позивач ОСОБА_1 разом з неповнолітніми дочками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживає за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи (а. с. 35, 36,46).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 (а. с. 47).

Відповідач ОСОБА_3 з 06.05.1998 по 17.03.2020 був зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а. с. 11-13).

Позивач ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець з 28.01.2013, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 має у власності автомобіль Volkswagen Tiguan, 2012 року випуску, що визнано учасниками справи, а тому відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України є обставиною, що не підлягає доказуванню.

Позивачем надано чеки щодо купівлі харчів, канцелярських товарів тощо (а. с. 18-30).

З наданих відповідачем квитанцій вбачається, що за період з липня 2019 по квітень 2020 року ним позивачу ОСОБА_1 здійснювалися кожного місяця грошові переводи із зазначенням призначення платежу «аліменти» та періоду, за який їх сплачено.

Згідно з договором про поділ спільного майна подружжя від 30.05.2019, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А., кожному із сторін в особисту приватну власність перейшли грошові кошти у сумі 1267300 грн.

Дохід ОСОБА_3 за 2019 рік від підприємницької діяльності складає 75000 грн, що підтверджується податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи-підприємця за 2019 рік.

За 2020 рік дохід від підприємницької діяльності ОСОБА_3 склав 10100 грн, що підтверджується податковою декларацією платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2020 рік, поданої 18.03.2020.

Відповідно до довідки про доходи № 144 від 04.05.2020 ОСОБА_3 працює менеджером із збуту у ТДВ «Житлобуд-2» та отримав заробітну плату за період з липня 2019 року по грудень 2019 року у сумі 25121,85 грн.

Відповідно до довідки про доходи № 145 від 04.05.2020 ОСОБА_3 отримав заробітну плату за період з січня 2020 року по квітень 2020 року у сумі 17805,54 грн.

Суду не надано достовірних та допустимих доказів отримання позивачем інших доходів, окрім заробітної плати.

Згідно з консультативним висновком лікаря магазину « ІНФОРМАЦІЯ_4 » ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , спостерігається у офтальмолога з діагнозом гиперметрофія середнього ступеню, складний гиперметрофічний астигматизм (а. с. 40).

Суд не взяв до уваги надану відповідачем роздруківку переписки з мобільного телефону та надану позивачкою роздруківку з інтернету на а.с.15-17, оскільки ці докази не відповідають вимогам належності та достовірності доказів (ст..77,79 ЦПК України).

Так, відомості, повідомлені позивачем, щодо наявності у власності відповідача нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, а тому не враховуються судом при вирішенні питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню.

Відповідачем було придбано транспортний засіб Volkswagen Tiguan, 2012 року випуску. При цьому ним підтверджено джерело походження коштів на придбання автомобіля, вартість якого не перевищує суму, отриману останнім в результаті поділу майна подружжя за відповідним договором. Тому відповідно до ч. 3 ст. 182 СК України, наявність у власності зазначеного автомобіля не може бути підставою для призначення аліментів без обмеження розміром заробітку (доходу) платника аліментів.

Позивач не довела суду наявність доходу у батька дітей у розмірі 50000 грн щомісяця.

В свою чергу, відповідач надав суду докази, що припинив підприємницьку діяльність, має постійну роботу та постійний дохід на посаді менеджера із збуту в ТДВ «Житлобуд-2» у вигляді заробітної плати , розмір якої коливається від 4641,92 грн до 5800 грн (довідка про доходи за 2020 рік).

Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Визначаючи розмір аліментів суд зазначив, що сторони не позбавлені можливості в подальшому при зміні обставин, передбачених ст.192 СК України звернутись до суду про зміну їх розміру.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Частиною другою статті 141 СК України визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу).

Згідно з частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України встановлено обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі (частина перша статті 184 СК України).

Відповідно до частини другої статті 184 СК України розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період.

З огляду на те, що ОСОБА_1 вважає за доцільне стягнути з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі, то колегія суддів вважає, що визначивши аліменти у частці від доходу батька, суд самостійно вийшов поза межі позовних вимог, що суперечить згаданій нормі ч. 3 ст. 181 СК України.

Зазначене узгоджується з правовою позицієюВерховного Суду, викладеною у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дітям відповідного розміру утримання має доводитися сторонами відповідно до правил ст.ст. 12, 81 ЦПК України в контексті обов`язку батьків по утриманню дітей, поєднаного з презумпцією можливості батьків його забезпечувати, що витікає із свідомого рішення батьків народити дітей, яке нерозривно пов`язано з існуючою спроможністю батьків належним чином їх утримувати.

Згідно зі ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При цьому суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як було встановлено судом першої інстанції відповідач має постійну роботу та постійний дохід на посаді менеджера із збуту в ТДВ «Житлобуд-2» у вигляді заробітної плати, розмір якої коливається від 4641,92 грн до 5800 грн на місяць (довідка про доходи за 2020 рік).

Колегія суддів враховує, що розмір доходу відповідача змінився після припинення підприємницької діяльності.

Зазначене свідчить про те, що з урахуванням середнього доходу відповідача на місяць, заявлена сума аліментів 10000 грн на двох дітей становить більше місячного доходу відповідача, що не відповідає загальним засадам цивільного судочинства, принципу справедливості, добросовісності та розумності, передбаченому п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

За правилом ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків.

Колегія суддів відхиляє посилання апеляційної скарги на те, що відповідач у відзиві на позовну заяву визнав свої витрати, що перевищують його місячний дохід.

Так, відповідач зазначив, що забезпечує потреби дітей із власних заощаджень, наявність яких узгоджується зі встановленими судом обставинами щодо поділу спільно набутого майна подружжя при розлученні.

Позивач не надала суду доказів, що матеріальний стан відповідача дозволяє йому сплачувати аліменти у розмірі, що значно перевищує мінімальний рекомендований для однієї дитини.

З урахуванням положення ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2020 рік», яким визначено, що установити у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2020 року 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2189 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року 2218 гривень, з 1 липня 2318 гривень, з 1 грудня 2395 гривень.

Таким чином, з відповідача у рахування рівного обов`язку батьків по утриманню дітей підлягають стягненню аліменти 1109 грн на одну дитину та 2218 грн на двох дітей з урахування дати ухвалення оскарженого рішення.

Що стосується додаткових витрат на дітей, то районний суд обґрунтовано відмовив у задоволенні вказаної вимоги, оскільки позивачем не було надано доказів у розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, що заявлені витрати є необхідними та передбачувано прогнозовані.

Зокрема, посилання позивача на необхідність проведення дитині лазерної корекції зору після досягнення нею повноліття виходить поза межі обов`язку батька брати участь у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття.

Зазначене не позбавляє позивача права повторно ініціювати дане питання при наявності у неї відповідних доказів для забезпечення додаткових витрат наперед, або фактично понесених.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, суд помилився із застосуванням норм матеріального права, тому колегія суддів частково погоджується з доводами скарги та на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України частково задовольняє апеляційну скаргу, скасовує оскаржене рішення та частково задовольняє позовні вимоги, визначивши їх розмір на одну дитину у сумі 1109 гривень, та на двох 2218 гривень відповідно.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За правилом ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» як позивач у справах про стягнення аліментів.

Відповідно до норми ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Позивачем понесено витрати на правову допомогу у сумі 4000 грн, що підтверджено Договором про надання правової допомоги від 25.05.2020 (а.с. 131), Додатковою угодою до вказаного договору від 12.06.2020 (а. с. 132), Звітом до вказаного договору від 17.06.2020 (а. с. 133), Актом здачі-приймання від 17.06.2020 (а. с. 134).

Нормою п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц в контексті застосування ст. 137 ЦПК України дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів враховує наведені вище висновки Верховного Суду щодо застосування норми ст. 137 ЦПК України.

У постанові від 12.02.2020 Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду по справі № 648/1102/19 була висловлена правова позиція, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Проте, відповідні висновки зводяться до правого аналізу застосування лише п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, без аналізу застосування згаданої норми п. 2 ч. 2 цієї статті Кодексу, яка є застосованою у цій справі у складі всієї норми частини другою ст. 137 ЦПК України.

Вказана постанова касаційного суду не містить висновків щодо застосування норми п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України про те, що розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється на підставі відповідних доказів не лише стосовно умов договору про надання правничої допомоги, але й доказів на підтвердження здійснення відповідних витрат. Крім того, у суду апеляційної інстанції наразі відсутні відомості про відступлення Верховним Судом від правової позиції, висловленої у згаданій постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц, що передбачено ч. 2 ст. 403 ЦПК України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі № 826/1216/16 висловила правову позицію про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

З урахуванням висновків суду касаційної інстанції колегія суддів вважає недоведеним несення позивачем витрат на правову допомогу у сумі 4000 грн, а тому відмовляє у стягненні таких витрат з відповідача.

Таким чином з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 466,22 грн, інша частина судового збору у сумі 1635,78 грн підлягає віднесенню за рахунок держави.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року скасувати в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) аліменти на утримання дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 у розмірі 2218 (дві тисячі двісті вісімнадцять) гривень, тобто по 1109 (тисяча сто дев`ять) гривень на кожну, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, з 22.04.2020 і до досягнення дітьми повноліття але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, з 22.04.2020 і до досягнення дітьми повноліття.

В іншій частині рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Відмовити ОСОБА_1 у стягненні з ОСОБА_3 витрат на правову допомогу у сумі 4000 (чотири тисячі) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (РНОКПП: НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір у сумі 466 (чотириста шістдесят шість) гривень 22 копійки.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 30 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії І.В. Бурлака.

Н.П. Пилипчук.