Номер провадження: 22-ц/813/6770/20
Номер справи місцевого суду: 946/1844/20
Головуючий у першій інстанції Баннікова Н.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Таварткіладзе О.М.,

суддів: Погорєлової С.О., Князюка О.В.

за участю секретаря судового засідання: Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2020 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчим документом,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2020 року головний державний виконавець Ізмаїльського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Парапір Артем Дмитрович звернувся до Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 до виконання ним зобов`язань за виконавчим документом.

Подання державного виконавця обґрунтоване тим, що на примусовому виконанні Ізмаїльського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого документа, виданого 21.11.2019 року Болградським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ „Приват Банк" заборгованості станом на 03.06.2019 року за кредитним договором № б/н від 19.09.2018 року у розмірі 159 876,91 грн. та судового збору у розмірі 1 921 грн.

У зв`язку з тим, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, державний виконавець звернувся з цим поданням до суду.

Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2020 року подання головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Парапір Артема Дмитровича задоволено. Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов`язань за виконавчим документом.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2020 року та відмовити виконавцю у задоволенні подання про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, сторони в судове засідання не з`явились, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи в режимі відео конференції не подавали.

01 грудня 2020 року до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що на стадії апеляційного перегляду судових рішень присутність належним чином повідомлених учасників процесу не є обов`язковою, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за відсутності належним чином повідомлених сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наведених в цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Тимчасово обмежуючи ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ухиляється від виконання своїх зобов`язань.

Проте, суд апеляційної інстанції з таким висновком суду не погоджується.

Відповідно до ст.441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена судом за місцем виконання відповідного рішення за поданням державного або приватного виконавця. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду за кордон і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі якщо він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов`язань.

За змістом п.18 ч.3 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.

Виходячи з сенсу словосполучення «ухилення від виконання зобов`язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите законодавцем у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об`єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв`язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки це не буде доведено. Відповідно до положень ст. 13 та 81 ЦПК України, чинній на час розгляду справи у суді, наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання. У зв`язку з цим з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобов`язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов`язання - до виконання зобов`язань або розв`язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов`язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов`язань.

Стаття 441 ЦПК України регламентує процедуру введення судом тимчасового обмеження у виїзді за кордон при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб). Вказана можливість є виключним засобом реагування на факт ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки відповідно до ст.16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, які у відповідності до ст.9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04.11.1950 року» від 17.07.1997 року, є частиною національного законодавства України, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Оскільки, відповідно до ст. 441 ЦПК України згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення.

Як вбачається з матеріалів справи на виконанні головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Парапір Артема Дмитровича перебуває виконавче провадження з виконання виконавчого документа, виданого 21.11.2019 року Болградським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ „Приват Банк" заборгованості станом на 03.06.2019 року за кредитним договором № б/н від 19.09.2018 року у розмірі 159 876,91 грн. та судового збору у розмірі 1 921 грн.

Під час виконання виконавчого документа, державним виконавцем було встановлено, що боржнику на праві власності належить житловий будинок в АДРЕСА_1 . Іншого майна, зокрема транспортних засобів, земельних ділянок, цінних паперів, грошових коштів (вкладів) у божника не має, пенсію, заробітну плату не отримує.

30 січня 2020 року державний виконавець зобов`язав ОСОБА_1 з`явитися до нього з технічною документацією на належне йому домоволодіння.

Проте, як зазначає виконавець, будучи обізнаним про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 за викликом виконавця не з`явився, технічну документацію не надав, що свідчить про його ухилення від виконання рішення суду, що стало підставою звернення виконавця з поданням до суду про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

За правилами ст..441 ЦПК України суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон, якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням.

Звертаючись з поданням про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон, державним виконавцем не надано жодного доказу про свідоме ухилення боржника від виконання зобов`язань за виконавчим документом. Навпаки, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не переховується від державного виконавця, отримує його виклики, через свого представника знайомиться з матеріалами виконачого провадження, 31 січня 2020 року ОСОБА_1 особисто надавав пояснення державному виконавцеві, що він не ухиляється від виконання рішення суду, планує погасити заборгованість протягом трьох місяців, зазначав, що крім будинку в АДРЕСА_1 , іншого майна не має, за цієї адресою ніхто не зареєстрований та не проживає та згоден надати технічну документацію на вказане домоволодіння. 14 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надіслав на електронну адресу державного виконавця Парапір А.Д. ІНФОРМАЦІЯ_2 матеріали технічної документації будинку в АДРЕСА_1 , який належить на праві власності ОСОБА_1 . Тому обгрунтування виконавця, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення суду та вчиняє дії, які унеможливлюють виконання рішення суду є безпідставними та не відповідають матеріалам справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у суду першої інстанції не було підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, оскільки подання виконавця не містить беззаперечних доводів та взагалі не підтверджено належними доказами, що на момент звернення виконавця до суду боржник ухилявся від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням, а суд не перевіривши факту ухилення, обмежившись лише доводами виконавця про наявність у ОСОБА_1 статусу боржника у виконавчому провадженні, прийшов до помилкового висновку про обмеження його у праві виїзду за межі України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2020 року скасуванню, а подання виконавця залишенню без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 24 березня 2020 року - скасувати.

Подання головного державного виконавця Ізмаїльського міськрайонного ВДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Парапір Артема Дмитровича про тимчасове обмеження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , у праві виїзду за межі України до виконання ним зобов"язань за виконавчим документом, виданим 21.11.2019 року Болградським районним судом Одеської області - залишити без задоволення.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 22.12.2020 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: С.О. Погорєлова

О.В. Князюк