Провадження №2/359/1631/2020
Справа №359/1648/20
17 грудня 2020 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді Журавського В.В.
при секретарі Алфімовій І.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бориспіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: служба у справах дітей Бориспільської міської ради Київської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
І. Короткий зміст позовних вимог.
Наприкінці лютого 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовує тим, що є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . У вказаному житловому будинку зареєстровані як за місцем проживання колишня цивільна дружина сина позивача - ОСОБА_2 та її малолітня дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З червня 2017 року ОСОБА_2 разом з малолітньою дочкою зібрала свої речі та виїхала з будинку та з того часу проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Наявність факту реєстрації відповідачів в житловому будинку порушує право позивача у вільному користуванні своїм майном, в тому числі перешкоджає оформити субсидію. Тому ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 та її малолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим будинком АДРЕСА_1 .
ІІ. Процесуальні дії у справі.
Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 березня 2020 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче засідання (а.с.16-17).
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 липня 2020 року було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті (а.с.26).
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 17 березня 2020 року, занесеною до протоколу судового засідання, суд вирішив проводити заочний розгляд цивільної справи, на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України.
ІІІ. Ставлення учасників цивільного процесу до пред`явленого позову.
У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав пред`явлений позов та наполягав на його задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідачі ОСОБА_2 , яка діє від власного імені та в інтересах малолітньої ОСОБА_3 , про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзив на позов не надала. Про поважні причини, які перешкодили їй з`явитися у судове засідання, суд не повідомила.
Представник третьої особи Тютюн Н.О. у судове засідання не з`явилась. Натомість надала до суду заяву, якою при вирішенні спору поклалась на розсуд суду.
IV. Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01 лютого 2006 року, виданого КП «Виробниче управління комунального господарства» (а.с.6).
В даному будинку зареєстровано місце проживання ОСОБА_2 , яка є цивільною дружиною сина позивача, а також її малолітня дочка ОСОБА_3 , згідно відомостей будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають у будинку АДРЕСА_1 (а.с.7-8).
Згідно висновку начальника управління містобудування та архітектури Шкребтієнко М.С. про впорядкування нумерації по вулицях та присвоєння поштової адреси земельним ділянка громадян м. Борисполя (а.с.40) з урахуванням фактичного розташування земельної ділянки згідно генерального плану м. Бориспіль запропоновано присвоїти поштову адресу земельній ділянці ОСОБА_1 -
АДРЕСА_1. V . Норми права, якими керується суд при вирішенні спору.
а. норми матеріального права.
Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з ст.156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
За змістом положеннями ч.1 ст.71 та ст.72 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Відповідно до ст.107 ЖК Української РСР наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім`ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.
Згідно з ч.ч.1-3 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
За змістом ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
У відповідності до ст.11 СК України кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Відповідно до ст.18 СК України держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.
У відповідності до положення ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом ст.41 Конституції України та ст.317 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.33 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором.
б. норми процесуального права.
За правилами ч.1 та ч.6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
VI. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору.
В розумінні ст.64 та ст.156 ЖК Української РСР, ОСОБА_2 та її малолітня дочка не є членами сім`ї позивача. Тому до спірних правовідносин не підлягає застосуванню положення ч.1 та ч.2 ст.405 ЖК Української РСР, на які послався позивач обґрунтовуючи вимоги за пред`явленим ним позовом. Спірні правовідносини регулюються положеннями ч.1 ст.71 та ст.72 ЖК Української РСР.
Звертаючись до суду з даним позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, ОСОБА_1 вказав, що ОСОБА_2 та її малолітня дочка без поважних причин не проживають у спірному будинку.
Так, за змістом акту №3 від 10 лютого 2020 року, складеного депутатом Бориспільської міської ради Костянець М.П., вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 2012 року народження, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , але фактично не проживають за даною адресою з червня 2018 року (а.с.9).
Таким чином, ОСОБА_2 за власним бажанням, без поважних причин не проживає в спірному будинку понад два роки, будь-яких спроб для вселення до вказаного житлового приміщення не робила, спірним житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, зокрема не сплачує житлово-комунальні послуги.
Тому, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 втратила право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком АДРЕСА_1 .
Крім цього, суд звертає увагу на те, що на даний час ОСОБА_3 не досягнула 14-річного віку, зважаючи на це, вона не вправі самостійно обирати собі місце проживання.
Водночас згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 10 лютого 2020 року, малолітня ОСОБА_3 за вказаною адресою не проживає, у будинку відсутні будь-які її дитячі речі.
З огляду на викладені обставини в їх сукупності, суд прийшов до висновку про обґрунтованість позовних, тому пред`явлений ОСОБА_1 позов слід задовольнити.
До вказаного висновку, суд приходить також враховуючи те, що права малолітньої ОСОБА_3 не будуть порушені, з огляду на те, що на даний час вона постійно проживає разом зі своєю матір`ю.
На підставі викладеного та керуючись ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, ч.ч.1-3 ст.29, ст.317, ч.1 ст.319, ст.391 ЦК України, ст.11, ст.18 СК України, ч.4 ст.9, ч.1 ст.71, ст.72, ст.107, ст.156 ЖК Української РСР, п.2 ч.1 ст.258, ч.1-ч.2 ст.259, ст.263-265, ст.268, ч.1 ст.280 ЦПК України, суд, -
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте Бориспільським міськрайонним судом Київської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст заочного рішення складено 22 грудня 2020року.
Суддя підпис
З оригіналом згідно:
Суддя Бориспільського міськрайонного суду В.В. Журавський