Справа № 147/1054/19
Провадження № 2/147/92/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року смт.Тростянець

Тростянецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Мудрак А.М.,

з участю секретаря Чудак Г.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Воловодівського І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції в залі суду цивільну справу за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У вересні 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулись до суду з позовом, в якому просять стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором б/н від 22.10.2014 в розмірі 54877,76грн. та понесені ними судові витрати в сумі 1921,00грн. В обгрунтування позовної заяви покликаються на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт( далі Генеральна угода) від 22.10.2014 ОСОБА_2 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 26313,50 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості: з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими банком Умовами та правилами, Тарифами складають між ними кредитний договір. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти на погашення кредиту, в зв`язку з чим станом на 05.08.2019 заборгованість складає 54877,76грн., яка складається з: 15295,13грн. заборгованість за кредитом; 6767,24грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 31140,20грн. заборгованість за пенею та комісією; 1675,19грн. штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

13 листопада 2019 року відповідачем ОСОБА_2 подано до суду відзив на позовну заяву. також подано заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

04 грудня 2019 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив.

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2020 цивільну справу №147/1054/19 (провадження 2/147/92/20) було розподілено судді Тростянецького районного суду Вінницької області Мудрак А.М.

Ухвалою судді Тростянецького районного суду Вінницької області від 30.07.2020 цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на його задоволенні. Пояснив, що банк, знаючи про заборгованість відповідача перед банком, пішов на зустріч боржнику ОСОБА_2 та уклав з ним Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.10.2014. Відповідач свої зобов`язання за Угодою не виконував, тому виникла заборгованість в розмірі 54877,76 грн. Дана заборгованість обгрунтована та підтверджена наданими суду доказами. Тому просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Воловодівський І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, наданий відзив на позовну заяву підтримав в повному обсязі, пояснивши, що відповідачем ОСОБА_2 22.10.2014 дійсно було укладено з позивачем Генеральну угоду, відповідно до якої він отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту в розмірі 261313,50грн., умовами якої було сплата щомісячних платежів в розмірі 2315,02грн. щомісячно з 1 по 25 число кожного місяця. Угода була укладена 22.10.2014, строком до 31.10.2015, однак позивачем безпідставно нараховувались відсотки і після закінчення дії договору. Крім того, в Заяві-Анкеті та Генеральній угоді відсутній визначений розмір пені за прострочення виконання зобов`язання та відсутні вимоги щодо сплати комісії. Зазначив, що текст Генеральної угоди містить посилання на приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт без номера та дати вказаних умов, без підпису відповідача, а отже не підтверджується, що він був ознайомлений із вказаними умовами і погодився з ними. Вважає позов необгрунтованим та безпідставним. Також зазначив, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості, оскільки строк дії Генеральної угоди до 31.10.2015, порушення умов Генеральної угоди відбулося ще з листопада 2014 року, а з позовом позивач звернувся до суду 23.09.2019. За таких обставин просив відмовити в задоволенні позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що 22 жовтня 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав з ОСОБА_2 . Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода).

Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди банк надав йому кредитні кошти у розмірі 26313,50 грн. на строк 12 місяців, з 22.10.2014 по 31.10.2015, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку, в обмін на зобов`язання повернення кредиту і сплати процентів в розмірі 0,833% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту. Позичальник повинен погашати заборгованість по кредиту щомісячними платежами в сумі 2315,02грн. в період часу з 1 по 25 число кожного місяця. Дата останнього погашення боргу повинна бути не пізніше 31.10.2015 (а.с.8).

Сторони також погодили, що у разі порушення позичальником строку погашення заборгованості, вказаного у Генеральній угоді більш ніж на 31 день за зобов`язаннями, строк яких не настав, строк повернення кредиту рахується на 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою і позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 1675,19 грн.(п.2.2 Генеральної угоди).

Пунктом 2.8 Генеральної угоди передбачено, що за порушення позичальником зобов`язань по погашенню кредиту він сплачує Банку пеню у розмірі, встановленому в Умовах і правилах за кожен день прострочки.

Пунктами 2.3, 2.5 Генеральної угоди передбачено, що для надання послуг Банк видає позичальнику платіжну картку згідно з п. 2.1 Угоди. Позичальник зобов`язується повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно з Генеральною угодою й Умовами та Правилами.

До Генеральної угоди банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-256 (а.с.9-32).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У ч.1, ч.3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Таким чином, Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднанням до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.10.2014 була укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № SAMDN0447 від 20.01.2014 і є самостійним зобов`язанням, хоч і похідним від кредитного договору від 15 травня 2013 року.

Генеральна угода була підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, відповідач на момент укладення цього договору не заявляв додаткових вимог щодо його умов та у подальшому частково виконував умови цієї угоди, сторони погодили розмір сукупної вартості кредиту, процентної ставки та графіку погашення боргу, оскільки умовами Генеральної угоди було передбачено погашення наявної заборгованості шляхом внесення позичальником щомісячних платежів у розмірі 2315,02 грн. у термін з 1 по 25 число кожного місяця, строк дії договору, а також штрафів у разі порушення зобов`язання.

ОСОБА_2 умови угоди не виконує, згідно з наданим банком розрахунком, його заборгованість за вищевказаним кредитним договором станом на 05.08.2019 становить 54877,76 грн. і складається з: заборгованості за кредитом- 15295,13 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом 6767,24 грн., заборгованість за пенею та комісією 31140,20 грн., штраф, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди 1675,19грн., що підтверджується розрахунком заборгованості і виписками по картковому рахунку (а.с.5, 6, 110, 111).

Суд вважає, що позивач має право вимагати стягнення заборгованості по кредиту в розмірі 15295,13 грн., відсотках в розмірі 6767,24 грн. та штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної угоди в розмірі 1675,19грн.

Щодо пені суд виходить з наступного.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Так, відповідно до п. 3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

У ст. 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Умовами Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил продукту кредитних карт від 22.10.2014, укладеної між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2 , а саме у п 2.8 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків повернення кредиту, розмір якої указаний в Умовах і правилах за кожний день прострочки.

На підтвердження позову крім Генеральної угоди позивач надав Витяг із Умов та правил надання банківських послуг від 06.03.2010 року №СП-2010-256.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Генеральну угоду про реструктуризацію боргу і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт. При цьому позивачем не надано самих Умов і правил надання продукту кредитних карт.

Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину договору, укладеного між сторонами 22.10.2014 шляхом підписання Генеральної угоди. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17).

Тому суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені та комісії в розмірі 31140,20 грн., що зазначена у розрахунку як складова заборгованості, не ґрунтується на законі.

Зважаючи на вищевикладене, в судовому засіданні знайшов підтвердження факт невиконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором від 22.10.2014 щодо повернення кредитних коштів. Разом з тим, відповідач звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Представником відповідча адвокатом Воловодівським І.В. заява про застосування строків позовної давності підтримана в судовому засіданні.

В зв`язку з надходженням даної заяви від відповідача, суд вирішує питання про доцільність застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Так, з розрахунку заборгованості за договором № б/н від 22.10.2014 вбачається, що відповідачем було здійснено останній платіж 29.11.2015 щодо погашення суми за наданим кредитом в розмірі 61,60 грн.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Верховний суд України 16.11.2016 у справі за № 6-2469цс16 зробив правовий висновок посилаючись на практику Європейського суду з прав людини.

Зокрема, суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (тут і надалі за текстом - Конвенція) передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Також, Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно з ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч.5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №2120/12694/12, постанови від 21.03.2018 у справі №441/569/17 та постанови від 28.03.2018 у справі №332/3802/14-ц перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - за спливом останнього дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Звертаючись до суду з позовом Банк також в обґрунтування того, що ним не порушено позовну давність, посилався на те, що строк дії кредитної картки, яка видавалась ОСОБА_2 для внесення щомісячних платежів для погашення заборгованості, до останнього дня 09/2016 року, позивач звернувся до суду з даним позовом 23.09.2019 року, а тому строки позовної давності не спливли.

Суд вважає такі висновки позивача хибними, оскільки Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднанням до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.10.2014 була укладено між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань по кредитному договору № SAMDN0447 від 20.01.2014 і є самостійним зобов`язанням.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з п.2.1 Генеральної угоди сплата заборгованості проводиться починаючи з «1» по «25» число кожного місяця (щомісячним платежем) в сумі 2315,02 грн. Дата останньої сплати заборгованості повинна бути не пізніше 31 жовтня 2015 року, про що також зазначено в п.п.1.1.3 Генеральної угоди.

При цьому в п.1.3 Генеральної угоди вказано, що згідно зі ст.ст. 212,651 ЦК України у випадку порушення позичальником любого із зобов`язань, передбаченими Договорами і Розділом 1 «Реструктуризація заборгованості» Генеральної угоди більше ніж на 1 день строком повернення кредиту, який вказаний у п.п.1.1.3 Генеральної угоди є 2 день з моменту такого порушення.

Відповідач стверджує, що також підтверджено розрахунком заборгованості, що він лише в лютому 2015 року вніс необхідний щомісячний платіж без прострочення, решту періоду платежі вносились в сумі меншій ніж передбачено Генеральною угодою, тобто 2315,02грн. щомісячно.

Так прострочена заборгованість по щомісячним платежам з`явилася вже станом на 26.11.2014, останній платіж був здійснений відповідачем 29.11.2015, а обумовлений сторонами строк дії Генеральної угоди припинився 31 жовтня 2015 року. В той час з позовом до суду АТ КБ «Приватбанк» звернулось лише 23 вересня 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності.

Виходячи з вищевикладеного, суд визнає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, але приходить до висновку про необхідність застосування у справі строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог АТ КБ "Приватбанк" в зв`язку з пропуском ним строків позовної давності для звернення до суду.

В зв`язку з відмовою в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк», понесені позивачем витрати по сплаті судового збору слід залишити без відшкодування.

Доказів на підтвердження понесення відповідачем судових витрат, матеріали справи не містять.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 141, 263-268 ЦПК України, ст. ст. 256-267, 525, 526, 554, 625, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції, в порядку визначеному п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, в 30 - денний строк з дня проголошення рішення, а особами, що не були присутні у судовому засіданні під час його проголошення протягом тридцяти днів з дня отримання копії даного рішення.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином (п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України).

Повне ім`я сторін:

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», адреса м.Київ, вул. Грушевського, 1Д, 01001, , МФО 305299;

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса реєстрації АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Повний текст рішення складено 28 грудня 2020 року.

Суддя А.М. Мудрак