Справа №297/482/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року м. Берегове

Берегівський районний суд Закарпатської області в складі: головуючого судді Фейіра О. О., при секретарі Радзецькій Ю.Л., з участю представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника третьої особи - Кіндрата В.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Берегове цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: Берегівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання права власності на майно та про зняття з нього арешту,-

встановив:

ОСОБА_5 звернувся в Берегівський районний суд Закарпатської області із позовною заявою до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , третя особа на стороні відповідача: Берегівський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про визнання права власності на автомобіль марки "Volkswagen" моделі "Transporter", 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номер " НОМЕР_2 " та зняття з нього арешту.

Позовні вимоги позивачем мотивовано тим, що 02 січня 2019 року він придбав в Угорщині від громадянки Угорщини ОСОБА_4 на підставі договору передачі права власності від 02 січня 2019 року належний останній на праві приватної власності транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 ». Вищевказаний спірний автомобіль належить йому - позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10 січня 2019 року № НОМЕР_3 , виданого Міністерством внутрішніх справ Угорщини. 15 січня 2019 року під час перетину ним державного кордону України в пункті пропуску через державний кордон України з Угорщиною «Лужанка», працівники Берегівського РВ ДВС вилучили в нього спірний автомобіль. Як з`ясувалося, на виконанні у Берегівському РВ ДВС перебуває виконавче провадження № 57611378 з примусового виконання заочного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року по цивільній справі № 297/1615/16-ц, яким визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_4 », та виділено ОСОБА_1 1/2 частину автомобіля із спільної сумісної власності, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 93 704,50 грн. за 1/2 частину автомобіля. Постановою державного виконавця Берегівського РВ ДВС Ветрова О. М. про арешт майна боржника від 22 листопада 2018 року у виконавчому провадженні №57611378, накладено арешт на транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_4 ». 21 грудня 2018 року спірний автомобіль було передано на відповідальне зберігання боржнику у виконавчому провадженні №57611378 ОСОБА_4 . Вважає, що у даному випадку працівники Берегівського РВ ДВС незаконно вилучили в позивача спірний автомобіль, оскільки заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року в цивільній справі № 297/1615/16-ц ОСОБА_1 не визнавався власником (співвласником) вищевказаного автомобіля, а такому тільки виділено 1/2 частину автомобіля із спільної сумісної власності, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 93 704,50 грн. за 1/2 частину автомобіля. Крім того, ОСОБА_1 ніколи не був власником автомобіля, а також чинне законодавство не наділяє державного виконавця правом вилучати майно у його законного власника, навіть якщо таке майно раніше належало боржнику, на майно якого було звернено стягнення у рамках виконавчого провадження. А тому, позивач просить суд визнати за ним право власності на транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 », та зняти арешт з вищевказаного транспортного засобу, а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі.

Позивач ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, однак подав до суду клопотання, згідно якого просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 67).

Відповідач ОСОБА_4 , будучи належним чином повідомленою про день, час та місце судового розгляду справи в судове засідання повторно не з`явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяв про відкладення судового розгляду справи, про розгляд справи без її участі чи відзиву на позов від неї не надходило (а.с. 79, 91-93, 111).

Відповідач ОСОБА_1 , який про день, час та місце судового розгляду справи був належним чином повідомлений, в судове засідання не з`явився, однак подав відзив на позовну заяву та згідно такого вважає позов надуманим, безпідставним, в задоволенні якого просить відмовити (а.с. 44, 64, 80, 83, 87, 89, 98).

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позов не визнав, вважаючи такий безпідставним, в задоволенні такого просив відмовити.

Представника третьої особи - ОСОБА_7 в судовому засіданні вважав позов безпідставним, просив в задоволенні такого відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно і всебічно обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши докази на ствердження цих обставин, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Як встановлено з матеріалів справи, 02 січня 2019 року ОСОБА_5 придбав в Угорщині від ОСОБА_4 на підставі договору передачі права власності від 02 січня 2019 року належний останній на праві приватної власності транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 », що стверджується копією договору передачі права власності від 02 січня 2019 року (а.с. 12-14).

Вищевказаний спірний автомобіль належить позивачу - ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10 січня 2019 року № НОМЕР_3 , виданого Міністерством внутрішніх справ Угорщини (а.с.15-16 ).

Заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області 297/1615/16-ц від 29 листопада 2016 року визнано спільною сумісною власністю автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_4 » майном набутим подружжям за час шлюбу та виділено ОСОБА_1 1/2 автомобіля, стягнувши з ОСОБА_4 в користь останнього грошову компенсацію в сумі 93 704, 50 грн. за 1/2 частину автомобіля (а.с. 19-21).

Як встановлено в судовому засіданні, на виконанні у Берегівському РВ ДВС перебуває виконавче провадження №57611378 з примусового виконання вищевказаного рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року (а.с. 114-154).

Постановою державного виконавця Берегівського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Ветрова О. М. про арешт майна боржника від 22 листопада 2018 року у виконавчому провадженні №57611378, накладено арешт на транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_4 » (а.с. 128-129).

21 грудня 2018 року спірний автомобіль було передано на відповідальне зберігання боржнику у виконавчому провадженні №57611378 ОСОБА_4 , що стверджується копією постанови про опис та арешта майна боржника від 21 грудня 2020 року (а.с. 134-135).

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 321 ЦК України).

Таким чином, стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, який означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Згідно з частиною першою статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» (Fedorenko v. Ukraine) звернув увагу на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 13 червня 1979 року в справі «Маркс проти Бельгії» (Marckx v. Belgium) висловив правову позицію, згідно з якою стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод по своїй суті є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ста. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Як вбачається з договору передачі права власності від 02 січня 2019 року та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10 січня 2019 року № НОМЕР_3 , автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 », позивач придбав у законний спосіб в Угорщині (а.с. 13-16).

Відтак, позивач є добросовісним набувачем вищевказаного транспортного засобу.

Виходячи з приписів ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне.

Разом з тим, суд вважає, що наявність заборгованості у попереднього власника спірного автомобіля не може бути підставою для позбавлення позивача права власності на нього або обмеження його прав володіння, користування та розпоряджання ним.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Таким чином, за змістом наведених положень Закону України «Про виконавче провадження», в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

В абз. 4 п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 2 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту (пункт 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»).

Згідно ч. 1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи вищенаведене, те, що автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 », позивач ОСОБА_6 придбав у законний спосіб, на підставі договору передачі права власності від 02 січня 2019 року, а тому такий належить йому на праві власності, накладення арешту на транспортний засіб порушує права власника на володіння, користування та розпорядження своєю власністю, разом з тим, накладення арешту на майно є незаконним, оскільки заочним рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 29 листопада 2016 року в цивільній справі №297/1615/16-ц ОСОБА_1 було виділено 1/2 частину автомобіля із спільної сумісної власності, стягнувши з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію у розмірі 93 704,50 грн. за 1/2 частину автомобіля, а не визнано його власником (співвласником) вищевказаного автомобіля, а тому, суд вважає позовні вимоги позивача обгрунтованими, доведеним та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд враховує, що на ствердження своїх заперечень проти позову, ні відповідачем ОСОБА_1 , а ні його представником ОСОБА_2 в ході судового розгляду справи жодних доказів не надано.

Суд також вважає, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_1 по 1 357 грн. 20 коп. судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. 316, 317, 319, 321, 328, 391, 392 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 59 ЗУ "Про виконавче провадження", ст. ст. 81, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

рішив:

Позов задоволити.

Визнати за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканцем АДРЕСА_1 , право власності на транспортний засіб автомобіль марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 ».

Зняти арешт з транспортного засобу автомобіля марки «Volkswagen» моделі «Transporter», 2006 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , реєстраційний номерний знак Угорщини « НОМЕР_2 », накладений на нього у виконавчому провадженні №57611378.

Стягнути з ОСОБА_4 , мешканки АДРЕСА_1 в користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 1 357 (одна тисяча триста п`ятдесят сім) гривень 20 коп. судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Стягнути з ОСОБА_1 , мешканця АДРЕСА_2 в користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 1 357 (одна тисяча триста п`ятдесят сім) гривень 20 коп. судового збору, що був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Повний текст рішення буде виготовлено 15 грудня 2020 року.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Фейір О. О.