Справа№431/3645/20
Провадження №2/431/836/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року Старобільський районний суд Луганської області

у складі головуючого судді Пелиха О.О.,

за участю секретаря с/з Чесалової О.Є.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження в залі суду в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Шульгинської сільської ради об`єднаної територіальної громади, Старобільського району Луганської області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення та зняття з реєстраційного обліку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , Шульгинської сільської ради об`єднаної територіальної громади Старобільського району Луганської області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення та зняття з реєстраційного обліку, в якому просили суд зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні будинком АДРЕСА_1 та примусово зняти їх з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позову позивачі посилались на те, що вони є власниками будинку АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрований ОСОБА_3 , який проживає у ньому без жодних правових підстав. Добровільно висилитися не бажає. Зловживає спиртними напоями. Його реєстрація заважає в оформленні житлової субсидії. За таких обставин вважали, що мають право на судовий захист.

У судове засідання позивачі не з`явилися, в позові просили суд розглянути справу без її участі, позов підтримали в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_3 та представник Шульгинської сільської ради Старобільського району Луганської області у судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, надали заяви в яких просили справу розглянути без їх участі, позов визнали в повному обсязі.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Відповідно до норм Житлового кодексу України, до членів сім`ї власника житлового приміщення належать: чоловік або дружина власника, їхні діти та батьки; членами сім`ї власника жилого приміщення може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно віл 10.09.2003.

ОСОБА_3 є колишнім чоловіком ОСОБА_2 .

Те, що відповідач зареєстрований за вказаною адресою підтверджується відповідною довідкою Шульгинської сільської ради Старобільського району Луганської області.

Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України лише за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу (систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку) або у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації, про що буде йтись далі.

ОСОБА_3 зловживає спиртними напоями, систематично порушує порядок у звязку з чим був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст.1732 КУпАП.

Правовою позицією Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

На підставі ст. 150 Житлового кодексу УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно з ст. 155 Житлового кодексу УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до правових позицій, викладених у п. 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", вбачається, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Згідно з ч. 3 ст. 41, ч. 2 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до законодавства, таке право виникає у власника житла (глава 28 ЦК) України, членів його сім`ї (ст. 405 ЦК, ст. 156 Житлового кодексу України, орендаря (наймача) житла (ст. 810 ЦК, 61 ЖК), членів його сім`ї (ст. 816 ЦК, ст. ст. 64, 160 ЖК) тощо.

На підставі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Таким чином, як вбачається із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Крім того, відповідно до абз.3 п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Приймаючи до уваги наведене, суд вважає позов законним та обґрунтованим, а тому задовольняє його.

Судовий збір сплачений позивачами при подачі позову до суду, вони не порушує питання про стягнення з відповідачів судового збору, а суд сам не може вийти за межі позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 150,155 ЖК України, ст.405 ЦК України, ст.ст. 263, 265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Шульгинської сільської ради об`єднаної територіальної громади, Старобільського району Луганської області про усунення перешкод у користуванні майном шляхом зобов`язання звільнити житлове приміщення та зняття з реєстраційного обліку задовольнити в повному обсязі.

Зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 усунути перешкоди у користуванні житловим будинком

АДРЕСА_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Луганського апеляційного суду через Старобільський районний суд Луганської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.О. Пелих