Справа № 344/5805/17
Провадження № 22-ц/4808/1312/20
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Девляшевського В.А.,

суддів: Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

з участю: представника Фінансового управління виконавчого

комітету Івано-Франківської міської ради

Чекайла В.М.,

представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про стягнення заборгованості по сплаті пайового внеску, інфляційних втрат та 3% річних, за апеляційною скаргою представника Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на ухвалу Івано-Франківського міського суду, постановлену головуючою суддею Пастернак І.А. 20 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про стягнення заборгованості по сплаті пайового внеску, інфляційних втрат та 3% річних.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2020 року провадження у даній справі закрито. Повідомлено Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про те, що розгляд його справи віднесено до юрисдикції господарського суду.

Не погоджуючись із даною ухвалою суду, представник Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради подав апеляційну скаргу, у якій посилається на неповне дослідження доказів у справі, неповне встановлення обставин справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вважає, що суд першої інстанції помилково керувався ст. 20 ГПК України, яка вступила в дію 15 грудня 2017 року. Також судом не вирішено питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету. На думку представника позивача, поза увагою суду першої інстанції залишено те, що до вступу рішення господарського суду Івано-Франківської області від 12 жовтня 2016 року в закону силу, тобто до 06 грудня 2016 року, яким визнано Договір про пайову участь замовників будівництва у створенні і розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста укладеним, відповідач ОСОБА_1 16 жовтня 2016 року припинив свою підприємницьку діяльність. А тому, вважає представник позивача, зобов`язання щодо сплати пайового внеску виникли для ОСОБА_1 як для фізичної особи. Крім того, представник апелянта зауважує, що ухвалою суду першої інстанції від 05 травня 2017 року у даній справі було відкрито провадження і жодною із сторін спору не було оскаржено її, як таку, що постановлена з недотриманням правил підсудності. Також представник позивача вважає, що оскільки на момент пред`явлення позову діяли норми Закону, які визначали, що дані позови повинні розглядатись за правилами цивільного судочинства, суд, приймаючи рішення про закриття провадження, повинен був повернути позивачу сплачений судовий збір. Посилаючись на необґрунтованість оскарженої ухвали, представник Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

Відповідач ОСОБА_1 своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направляв, що не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В засіданні апеляційного суду представник Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської апеляційну скаргу з вищенаведених мотивів підтримав. Додатково вказав, що розгляд справи повинен продовжуватись в порядку цивільного судочинства, оскільки на момент подання позову до суду, відповідач втратив статус фізичної особи-підприємця. Зокрема, такий правовий висновок був викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17.

Представник відповідача ОСОБА_1 в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечив. Ухвалу про закриття провадження у даній справі вважає законною та обґрунтованою, а тому просить залишити її без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Закриваючи провадження у даній справі, суд першої інстанції, керуючись правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 09 жовтня 2019 року при розгляді справи № 127/23144/18, встановивши, що відповідач ОСОБА_1 на дату подання позову втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності, а спір виник з приводу правовідносин при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, прийшов до висновку, що даний спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. З цим висновком суду першої інстанції апеляційний суд погоджується з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 04 травня 2017 року Фінансове управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради звернулося до ОСОБА_1 , третя особа виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради про стягнення 709 934,47 грн заборгованості по сплаті пайового внеску, 40 017,03 грн пені, 27 687,44 грн інфляційних втрат, 7 454,90 грн - 3% річних, а всього 785 093,84 грн за договором про пайову участь замовників будівництва у створенні розвитку інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Івано-Франківська, укладеним між Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та ФОП ОСОБА_1 .

Також судом встановлено і не заперечується жодним із учасником справи, що станом на день подання позову відповідач ОСОБА_1 18 жовтня 2016 року втратив статус суб`єкта господарської діяльності (ФОП).

Аналізуючи вищезазначені обставини справи, апеляційний суд приходить до висновку, що між сторонами склались (виникли) правовідносини з приводу господарського договору.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересіву будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

За змістом ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших відносин, крім справ, розгляд яких здійснюється за правилами іншого судочинства.

Разом з тим статтею 20 Господарського процесуального кодексу України визначено предметну та суб`єктну юрисдикцію господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Статтею 45 ГПК України встановлено, що сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Відтак господарські суди мають юрисдикцію щодо розгляду за пунктом 1 частини першої статті 20 ГПК України спорів, у яких стороною є фізична особа, яка на дату подання позову втратила статус суб`єкта підприємницької діяльності, якщо ці спори пов`язані, зокрема, з підприємницькою діяльністю, що раніше здійснювалася зазначеною фізичною особою, зареєстрованою підприємцем.

Згідно із частиною першою статті 128 Господарського кодексу України (далі - ГК України) громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Зазначена норма кореспондується зі статтею 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

За частиною першою статті 173 ГК України зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, у силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України, з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (стаття 179 ГК України).

Таким чином, однією з ознак господарського договору, що дозволяє відокремити його від інших видів договорів (у тому числі цивільних), є особливий суб`єктний склад. Зокрема, договір, у якому сторонами є суб`єкти господарювання (наприклад, юридична особа та громадянин, зареєстрований на час його укладення як підприємець), є господарським, відтак і зобов`язання, що з нього виникають, є господарськими.

Зобов`язання припиняється ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов`язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов`язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю (стаття 609 ЦК України).

Проте, до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі статтею 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Частиною третьою статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до ЄДР запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності ФОП.

Відповідно до статті 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

За змістом статей 51, 52, 598-609 ЦК України, статей 202-208 ГК України, статті 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Таким чином, виходячи із суб`єктного складу та змісту правовідносин сторін як таких, що виникли з господарського договору, зобов`язання за яким у відповідача із втратою його статусу як ФОП не припинились, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спору до господарської юрисдикції.

Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №127/23144/18.

З огляду на встановлені судом обставини справи та вищезазначений правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, беручи до уваги, що на день пред`явлення Фінансовим управлінням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позову до ОСОБА_1 , останній втратив статус суб`єкта підприємницької діяльності, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що розгляд справи повинен відбуватися за правилами господарського судочинства.

Апеляційний суд відхиляє твердження представника апелянта про те, що ст. 20 ГПК України вступила в дію 15 грудня 2017 року, а тому вона не підлягала застосуванню при вирішенні питання про закриття провадження у даній справі, оскільки у відповідності до п. 9 Перехідних положень ЦПК України у чинній редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Безпідставними є й твердження представника Фінансового управління Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради з посиланням на висновок Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 про те, що розгляд справи повинен продовжуватись в порядку цивільного судочинства, оскільки на момент подання позову до суду відповідач втратив статус фізичної особи-підприємця. Колегія суддів зауважує, що при вирішенні питання про закриття провадження у даній справі суд керувався висновками Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі №127/23144/18.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 листопада 2020 року при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Підсумовуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для закриття провадження у даній справі. Разом з тим, правильно встановивши обставини справи, застосувавши відповідні норми процесуального права, повідомивши позивача до юрисдикції якого суду віднесений розгляд даної справи, суд першої інстанції не роз`яснив позивачу його право, передбачене ст. 256 ЦПК України.

Зокрема, у ч. 1 ст. 256 ЦПК України вказано, що позивач вправі протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

З огляду на вищезазначене, резолютивна частина ухвали суду першої інстанції у відповідності до ч.4 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись ч.1 ст.256, ст. 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Фінансового управління виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 20 жовтня 2020 року змінити, роз`яснивши Фінансовому управлінню виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, тобто до господарського суду. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

В решті ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Суддя-доповідач: В.А. Девляшевський

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.