КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 361/916/20 Головуючий у суді І інстанції Селезньова Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., Таргоній Д.О., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

У лютому 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вказаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву б/н від 9 квітня 2012 року, згідно з якою отримав кредит в розмірі 27 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між сторонами договір про надання банківських послуг. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умовами договору також передбачена можливість зміни Тарифів та інших невід`ємних частин договору, тому банк використав своє право щодо зміни деяких умов договору, а саме: зміни (збільшення) процентної ставки; здійснення списання коштів з рахунків клієнта, в тому числі за рахунок кредитного ліміту; нарахування процентів від суми неповернутого кредиту відповідно до статті 625 ЦПК України у встановленому банком розмірі від простроченої суми боргу.

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості станом на 15 грудня 2019 року за ним рахується заборгованість в загальному розмірі 85 384,98 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 57 218,25 грн, в тому числі 57 218,25 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України в розмірі 10 007,68 грн, заборгованості за нарахованою пенею в розмірі 13 616,91 грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - фіксована частина та 4 042,14 грн - процентна складова, яку позивач просив стягнути на свою користь разом із витратами по сплаті судового збору в розмірі 2 102,00 грн.

Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що подавши та підписавши анкету-заяву від 9 квітня 2012 року, відповідач просив відкрити йому депозитний рахунок (Сберкнижка) і виявив згоду та погодився на всі Умови та правила надання послуг в ПриватБанку виключно і лише за даним видом послуги - відкриття депозитного рахунку. Ніякої іншої інформації, яка б вказувала на згоду відповідача щодо отримання іншої послуги, а саме: на видачу йому кредитної картки чи кредитних коштів в інший спосіб дана анкета-заява не містить, а тому відсутні підстави вважати, що між сторонами був укладений кредитний договір, або інший договір, в межах якого вони домовились про кредитування відповідача. Розрахунок заборгованості не є письмовим доказом, який підтверджує факт укладення договору між сторонами, видачі відповідачу кредитних коштів та використання ним цих коштів, оскільки не містить підпису другої сторони договору, а відтак не є належним доказом його волевиявлення. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, тому їх також не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами у належній формі шляхом нібито підписання заяви-анкети. Крім того, суд врахував, що додаткові письмові документи, зокрема, виписка по картковому рахунку, довідка про видані картки клієнту і довідка про зміну умов кредитування, подані банком з пропуском строку, встановленого процесуальним законом для подання доказів у справі, а сукупність даних доказів може вказувати тільки на наявність між сторонами певних інших правовідносини, але однозначно вказані документи як окремо так і у своїй сукупності ніяким чином не пов`язані з анкетою-заявою відповідача, підписною ним у 2012 році на відкриття саме депозитного рахунку (Сберкнижка).

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, позивач через представника за довіреністю - Крилову О.Л.подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, з мотивів невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального та неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною одноособово та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. Підписуючи анкету-заяву, відповідач пройшов ідентифікацію в банку, а тому повторне заповнення будь-яких анкет-заяв або підписання інших додаткових документів у випадку якщо клієнт бажає скористатися однією із банківських послуг, передбачених Умовами та правилами, не вимагалося згідно встановленої процедури, що затверджена наказами по банку та не суперечить чинному законодавству. На підставі вищевказаної анкети-заяви відповідачу відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна», а в подальшому зазначена карта перевипускалась та він отримував нові карти, остання зі строком дії до 06/21 року. Відповідач після отримання кредитних карт здійснив дії щодо проведення їх активації, активно користувався кредитними картами. Крім цього, відповідач частково погашав наявну заборгованість та продовжував користуватися кредитними коштами у вигляді кредитного ліміту на платіжній картці. Всі ці операції підтверджують факт отримання кредитних карт та їх використання, оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки. Надана суду виписка по карткових рахунках та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами у справі. Таким чином, відповідач не лише отримав кредитну картку, а й визнав укладення кредитного договору та погодився з його умовами, вчинивши дії, спрямовані на його виконання, зокрема, на погашення заборгованості.

Суд першої інстанції не врахував, що позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за фактично отриманими кредитними коштами (тілом кредиту) в розмірі 57 218,25 грн з огляду на те, що сума фактично використаних та не повернених коштів складає 12 940,85 грн, а відповідач скористався сервісом «Миттєварозстрочка», що здійснюються з використанням електронного платіжного засобу при використанні покупцями відповідного сервісу. Оскільки сервіс «Миттєва розстрочка» не є окремим кредитним договором, а є тільки додатковою послугою, для власників кредитних карт підписання окремого кредитного договору не вимагається. Саме тому заборгованість за тілом кредиту більша ніж встановлений кредитний ліміт. Зважаючи на те, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, суд першої інстанції не мав жодних підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів, тобто заборгованості за тілом кредиту. Отже, суд не врахував наведені вище обставини та всупереч статті 1054 ЦК України безпідставно звільнив відповідача від обов`язку повернути фактично отримані кредитні кошти.

Позивач вважає, що суд безпідставно відмовив йому у стягненні з відповідача заборгованості за процентами, нарахованими за статтею 625 ЦК України, адже до суду надано конкретну редакцію Умов та правил надання банківських послуг, до якої приєднався відповідач при підписанні анкети-заяви та укладенні договору. Відповідно у даній справі суд повинен був звернути увагу на ці обставини та відступити від висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19), які ґрунтуються на можливості банку надати будь-яку редакцію Умов та правил надання банківських послуг. Крім того, відповідач жодних заперечень проти позову, в тому числі щодо факту укладення договору, ознайомлення з його умовами, а також суми заборгованості не надавав, тому укладення договору шляхом приєднання до Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів банку є доведеним. Також суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у стягненні неустойки згідно з умовами укладеного між сторонами договору, що призвело до порушення норм матеріального права.

Відзив відповідача на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною першою статті 7 ЦПК України встановлено, що розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним та на підставі ухвали апеляційного суду від 23 листопада 2020 року розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 9 квітня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 підписали анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку.

У анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомився і згоден з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Встановлено, що у анкеті-заяві містяться персональні дані ОСОБА_1 , контактна інформація, сімейний і соціальний статус, трудова зайнятість, майновий стан тощо, дата та його підпис. За змістом даної заяви відповідач виявив бажання оформити на своє ім`я Сберкнижку (депозит), відмітивши відповідне поле в анкеті. Відповідач не зазначив ніяких відомостей у графі щодо бажаного кредитного ліміту по платіжній картці - кредитка «Універсальна/Голд», а також не просив видати платіжну картку - кредитка «Універсальна» чи «Універсальна Голд» (а.с. 17).

Водночас до кредитного договору банк додав, окрім копії паспорту відповідача (а.с. 36), також витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які не підписані сторонами (а.с. 18-35).

Згідно з наданими позивачем розрахунками, заборгованість відповідача за договором б/н від 9 квітня 2012 року станом на 15 грудня 2019 року становить 85 384,98 грн іскладаєтьсяіз заборгованості за тілом кредиту в розмірі 57 218,25 грн, в тому числі 57 218,25 грн - заборгованість за простроченим тілом кредиту, заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України в розмірі 10 007,68 грн, заборгованості за нарахованою пенею в розмірі 13 616,91 грн, а також штрафів відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн - фіксована частина та 4 042,14 грн - процентна складова (а.с. 6-16).

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Відповідно до частин першої, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка (штраф) поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

У анкеті-заяві від 9 квітня 2012 року процентна ставка не зазначена, тобто між сторонами відсутня згода щодо істотних умов договору, зокрема розміру відсотків у якості плати за користування грошовими коштами, а також розміру відсотків, що нараховуються на прострочений кредит згідно статті 625 ЦПК України. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, а саме: заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно статті 625 ЦК України, заборгованість за нарахованими пенею і штрафами за несвоєчасну сплату кредиту і відсотків за користування кредитними коштами.

Відповідно до витягу з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256, на який посилався позивач як на підставу своїх позовних вимог, заява-анкета про надання послуг - це звернення клієнта до банку про відкриття йому банківського рахунку і/або надання йому інших банківських послуг за умовами цих Умов і правил (пункт 1. 1. 1. 33). Кредитна картка - платіжна картка з установленим кредитним лімітом (пункт 1.1.1. 3) Кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, обумовлений в договорі на Умовах платності та повернення (пункт 1.1.1.45). Зобов`язання банку з надання кредитного ліміту згідно заяви виникають з моменту проведення платіжною системою операції до списання з відповідного картрахунку на рахунок кредитного ліміту (пункт 1.1.3.1.5).

Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що кредитні кошти надаються згідно з заявою клієнта на кредитну картку «Універсальна» із установленим кредитним лімітом.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в анкеті-заяві ОСОБА_1 зазначено послугу, на отримання якої ним подається дана заява, а саме у відповідній графі після слів «Ознайомившись з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами ПриватБанка» він виявив бажання оформити на своє ім`я шляхом заповнення відповідного поля з обраною послугою банку - відмічено символом Сберкнижка (депозит). Інші поля, в тому числі поле платіжна картка кредитна «Універсальна» не відмічене, що означає, що клієнт у даній анкеті-заяві не виявляв згоду на видачу йому кредитної картки, тобто на укладення з ним договору кредиту/відкриття кредитного карткового рахунку та на отримання кредитних коштів від банку. Про вказане також свідчить і незаповнене клієнтом поле в графі бажаний кредитний ліміт по платіжній картці «Універсальна», де відсутні числа в гривнях бажаного кредитного ліміту.

Отже, в матеріалах справи відсутні докази щодо письмової домовленості сторін про надання відповідачу на підставі анкети-заяви від 9 квітня 2012 року кредитних коштів у розмірі та на умовах, встановлених Умовами та правилами надання банківських послуг, а також обов`язку позичальника повернути кредит, сплатити проценти та неустойку.

Враховуючи наведене правильним є висновок суду першої інстанції про те, що подавши та підписавши анкету-заяву від 9 квітня 2012 року, відповідач просив відкрити йому депозитний рахунок (Сберкнижка) і виявив згоду та погодився на всі Умови та правила надання послуг в ПриватБанку виключно і лише за даним видом послуги - відкриття депозитного рахунку. Ніякої іншої інформації, яка б вказувала на згоду відповідача щодо отримання іншої послуги, а саме: на видачу йому кредитної картки чи кредитних коштів в інший спосіб дана анкета-заява не містить, а тому відсутні підстави вважати, що між сторонами станом на 9 квітня 2012 року був укладений кредитний договір, або інший договір, в межах якого вони домовились про кредитування відповідача у той чи інший спосіб.

Разом з тим, розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві і не підтверджує видачі кредитних коштів відповідачу та використання ним цих коштів.

Аналогічні висновки викладені в постановах Верховного Суду від 8 листопада 2019 рокуу справі № 601/2076/16-ц(провадження № 61-29772св18) та від 10 червня 2020 року у справі № 658/4229/18 (провадження № 61-9102св19).

Відповідно до положень частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Позивач, обґрунтовуючи своє право вимоги, у тому числі розмір і порядок нарахування боргу, крім самого розрахунку заборгованості за договором від 9 квітня 2012 року посилався на витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, як невід`ємні частини спірного договору.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що Умови та правила надання банківських послуг, а також витяг з Тарифів не є документами, підписаними відповідачем як другою стороною договору, тим більше у сукупності з анкетою-заявою про надання банківської послуги - відкриття депозитного рахунку відсутні підстави вважати, що відповідач прийняв дані умови договору, зокрема уклав договір на таких умовах кредитування. Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом нібито підписання заяви-анкети.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладений у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження № 6-144цс14) та зроблено висновок, що «у переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. У разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 18 лютого 2011 року процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (18 лютого 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (20 лютого 2017 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору».

Колегія суддів вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Ураховуючи вимоги статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, а правом визначати предмет та підставу позову наділений лише позивач (статті 13, 43, 49, 175 ЦПК України).

Учасники справи зобов`язані, зокрема подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази (частина друга статі 43 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

При цьому у відповідності до частин другої, четвертої, п`ятої, восьмої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

За частиною першою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження банк надав суду: виписку по рахунку відповідача станом на 23 червня 2020 року (а.с. 68-73); довідку про видані відповідачу кредитні картки (а.с. 74); довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ім`я відповідача, старт карткового рахунку № 0864862 від 30 вересня 2014 року(а.с. 75); витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 6 березня 2010 року № СП-2010-256, (а.с. 79-92).

Розглядаючи спір, суд першої інстанції надавши належну правову оцінку вказаним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що сукупність даних документів може вказувати тільки на наявність між сторонами певних інших правовідносини, але однозначно вказані документи як окремо так і у своїй сукупності ніяким чином не пов`язані з анкетою-заявою ОСОБА_1 , підписною ним у квітні 2012 році на відкриття депозитного рахунку (Сберкнижка).

Крім того, міськрайонний суд доречно звернув увагу на те, що позивач не дотримався строку і порядку подання доказів після пред`явлення позовної заяви, встановленого статями 83, 222 ЦПК України, і у позові він не зазначав, що не може їх подати при зверненні до суду з певних поважних причин. Тому суд вірно вважав, що після проведення у справі трьох судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження вже були вичерпані всі можливості для позивача подавати нові докази.

Отже, встановивши з наданої позивачем анкети-заяви такий вид укладеного між сторонами договору як договір депозиту (Сберкнижка), відсутність доказів укладення іншого правочину щодо кредитування відповідача у період, що відноситься до складання та підписання анкети-заяви від 9 квітня 2012 року, а сукупністю наданих ним доказів спростовано факт наявності заявленої суми заборгованості, яка виникла саме на підставі договору від 9 квітня 2012 року, на який посилався позивач, місцевий суд зробив законний і обґрунтований висновок про безпідставність позову, з урахуванням розгляду спору в межах заявлених позовних вимог на підставі поданих сторонами доказів, та про відсутність підстав для його повного або часткового задоволення.

Доводи апеляційної скарги АТ КБ ПриватБанк про те, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти на підставі договору приєднання згідно із заявою-анкетою від 9 квітня 2012 року спростовуються встановленими під час розгляду справи фактичними обставинами.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 83, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, то розподіл судових витрат відповідно до вимог статей 141, 382 ЦПК України не проводиться.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а заочне рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2020 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб

Д.О. Таргоній