УХВАЛА

06 лютого 2020 року

м. Київ

справа №490/8677/17

провадження № 61-2246ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Вікра» про стягнення неустойки та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки відповідно до статті 549 ЦК України в сумі 3 735,24 грн, неустойки за кожен день прострочення виконання зобов`язань згідно частиною п`ятою статті 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» - 105 328, 65 грн та моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що 13 грудня 2016 року він та приватний підприємець ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу товару. За умовами договору ПП ОСОБА_2 , як продавець, зобов`язався передати покупцю у власність товар, а він як покупець повинен прийняти його та сплатити за нього вартість, згідно умов вказаних в договорі.

Крім того, відповідач взяв на себе обов`язок терміном у 30 робочих днів доставити та установити в його квартирі АДРЕСА_1 двері металопластикові профіль VIKRA у кількості 2-х шт.

Згідно договору загальна вартість товару та послуг складає 16 480 грн. Також була передбачена компенсація в сумі 4 250 грн. В якості авансу в той же день ним сплачено 3 000 грн, остаток для сплати за товар 9 230 грн пункт 4.2 договору передбачено, що кінцевий розрахунок здійснюється при передачі товару покупцю, якщо при укладені договору за товар не сплачено повністю.

09 січня 2017року позивач уклав ще один договір купівлі-продажу на виготовлення вхідних дверей з доставкою, але без установки, сума яких складала 6 060 грн за мінусом компенсації 760 грн.

07 січня 2017 року позивач сплатив 8 130 грн, потім ще 3 000 грн, та 12 січня 2017 року - 2 300 грн. Всього за договорами він сплатив 16 430 грн.

Відповідач виконав свої зобов`язання з порушенням термінів виконання зазначених в договорах, оскільки лише в кінці червня 2017 року йому було доставлено одні двері без будь-якого документа на них, а 12 вересня 2017 року йому привезли ще двоє дверей, які в подальшому йому так і не встановили.

Позивач стверджує, що він виконав всі умови договорів, а відповідач порушив умови, а саме за договором від 13 грудня 2016 року, який виконано із затримкою, строк затримки - 228 днів, а за договором від 09 січня 2017 року, який був виконаний 27 червня 2017 строк затримки склав - 126 днів.

Тому позивач просив стягнути з відповідача неустойку в розмірі 3 735 грн 24 коп. та неустойку за кожен день прострочення виконання зобов`язань в розмірі 105 328 грн 65 коп., а також моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

07 червня 2019 року позивач надав уточнення до позовної заяви та розгорнутий розрахунок сум стягнення неустойки, в якій остаточно просив стягнути неустойку за кожен день прострочення виконання зобов`язань згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» по договору від 13 грудня 2016 року - 84 880, 65 грн, по договору від 09 січня 2017 року - 20 448 грн, разом - 105 328,65 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 676 грн 20 коп. як неустойку за договором.

В решті вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2019 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із приватного підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку у розмірі 494 грн 40 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

27 січня 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102 грн.

Предметом спору у цій справі є стягнення неустойки за кожен день прострочення виконання зобов`язань згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» по договору від 13 грудня 2016 року - 84 880,65 грн, по договору від 09 січня 2017 року - 20 448 грн, разом - 105 328,65 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000 грн, що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн)

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства, які дали можливість дійти висновку про малозначність справи. Ураховуючи незмінність практики у цій категорії справ, а доводи касаційної скарги по суті стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Вказівка в резолютивній частині постанови Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року про можливість її оскарження в касаційному порядку не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржуване рішення ухвалене у малозначній справі.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційну скаргу подано на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, статтею 19 ЦПК України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 22 серпня 2019 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до приватного підприємця ОСОБА_2 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Вікра» про стягнення неустойки та моральної шкоди відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко