Номер провадження: 22-ц/813/1357/20
Номер справи місцевого суду: 520/772/17
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності,-

В С Т А Н О В И В:

20 січня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об`єктом права спільної сумісної власності.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2002 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 , за час якого народилась ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та в 2006 році за спільні кошти подружжя була придбана квартира АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу приблизно у квітні 2009 року сторони примирились та знову почали проживати разом у спільній квартирі. ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилась ще одна дитина ОСОБА_4 . З початку січня 2014 року відносини позивача з відповідачем були зруйновані та позивач зібравши речі разом з дітьми переїхала мешкати до свого батька. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 травня 2014 року було присуджено стягнення з відповідача аліментів, однак ні визначеної в рішенні суду суми, ні іншої допомоги відповідач не здійснює.

На підставі зазначеного ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом та просила суд провести поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 , відступивши від засад рівності часток на підставі того, що з нею проживають діти.

20 квітня 2017 року відповідачем ОСОБА_1 до суду були подані заперечення на позовну заяву, в яких він просить відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , посилаючись на те, що спірна квартира не є об`єктом спільного майна подружжя, оскільки була придбана за його особисті кошти, а саме за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_2 , в якій проживала його мати ОСОБА_5 , та яка в свою чергу була придбана за рахунок продажу належної відповідачу та його матері квартири АДРЕСА_3 . При цьому відповідач наголошує, що необхідні для доплати кошти він особисто позичав у свого друга ОСОБА_6 та повернув борг у 2009 році після розірвання шлюбу зі своїх особистих коштів. Також відповідач зазначив, що ним сплачувались аліменти в період з червня 2014 року по червень 2015 року готівкою особисто позивачу за її проханням не перераховувати гроші у виконавчу службу, а також відповідач купував необхідні дітям речі. В доповненні до запереченнь на позовну заяву від 02 серпня 2017 року представник відповідача ОСОБА_7 зазначив, що позивачка ОСОБА_2 перебувала на обліку та отримувала державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім`ям з 01 липня 2014 року по 01 липня 2015 року, лише після чого звернулась до Київського відділу державної виконавчої служби з виконавчим листом про стягнення з відповідача аліментів, майже через рік та два місяці після отримання позивачкою зазначеного виконавчого листа. Крім того, позивачка ОСОБА_2 зверталась до суду з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_1 заборгованості по аліментам, який 07 квітня 2017 року було задоволено, а також позивач звернулась із заявою до Київського відділу поліції у м. Одесі, де перебувають матеріали кримінального провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 164 КК України. В зв`язку з чим сторона відповідача посилається на безпідставність вимог позивача щодо відступлення від засад рівності часток та визнання за нею права власності на 3/4 частини спірної квартири.

08 серпня 2017 року адвокатом позивача ОСОБА_8 подано письмові пояснення щодо заперечень відповідача на позовну заяву, в яких представник звертає увагу суду на те, що до купівлі-продажу спірної квартири сторони проживали в квартирі матері позивача ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_4 . При цьому, мати позивача 29 серпня 2005 року отримала в ЗАТ «ПроКредитБанк» кредитні кошти, які в подальшому передала своїй доньці ОСОБА_2 для придбання власного житла, а поручителем за договором поруки, укладеним для забезпечення вказаного кредитного договору, стала саме позивач ОСОБА_2 .. Після придбання сторонами власного житла спірної квартири за адресою: АДРЕСА_5 , мати позивача ОСОБА_9 продала належну їй квартиру та 10 травня 2006 року позичила своїй доньці 15 000 доларів США для проведення ремонтних робіт та облаштування спірної квартири. Позичені кошти позивачу довелося повертати самостійно, відповідач на час подання зазначених письмових пояснень так і не почав сплачувати аліменти, в зв`язку з чим сторона позивача вважає, що є всі підстави для застосування положень ст. 71 СК України щодо відступлення від засад рівності часток подружжя.

У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали та просили у задоволенні позову відмовити з підстав зазначених в заперечення на позовну заяву.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 559,98 гривень.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначено на 22 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

18 грудня 2020 року від адвоката Висоцького В.Е., що діє в інтересах ОСОБА_2 надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності та просили суд залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

15 грудня 2020 року від ОСОБА_1 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку із його особистим бажанням приймати участь у розгляді справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

При цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 24 грудня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення за таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що спірна квартира придбана сторонами під час шлюбу та в інтересах їхньої сім`ї, домовленості щодо відступу від рівності часток під час придбання квартири у подружжя були відсутні, а тому це майно є їхньою спільною сумісною власністю та підлягає поділу у рівних частках. При цьому суд спростував доводи сторін про придбання ними квартири за власні кошти кожного відсутністю будь-яких доказів про це.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Такі ж положення містяться і у ст. 368 ЦК України.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).

За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.

Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у ст. 57 СК України.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 15 листопада 2002 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2008 року (а.с.17).

ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 , актовий запис №254 від 16 квітня 2003 року, що вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції (а.с.18).

В ході судового розгляду справи позивач ОСОБА_2 зазначала, що приблизно з квітня 2009 року сторони примирились та знову почали проживати разом у спірній квартирі. Вказані обставини відповідачем ОСОБА_1 не оспорювались.

ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис №4362 від 29 травня 2012 року, що вбачається з свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Одеського міського управління юстиції (а.с.19).

З Договору купівлі-продажу від 01.02.2006р., посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шевиріною А.О. (а.с.61), вбачається, що ОСОБА_10 , ОСОБА_11 продали, а ОСОБА_1 купив квартиру під АДРЕСА_1 та складається в цілому з двох житлових приміщень, загальною площею 43,2 кв.м., в тому числі житловою площею 27,3 кв.м. Продаж вчинено за 17 280,00 гривень.

Таким чином, придбання спірної квартири відповідачем ОСОБА_1 було здійснене в період зареєстрованого шлюбу з позивачем ОСОБА_2 ..

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно встановив, що спірна квартира була набута ОСОБА_1 під час шлюбу з ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя і лише формально зареєстрована на ім`я відповідача, а тому це майно є їх спільною власністю та підлягає поділу.

При цьому, відповідачем не доведено належними та достовірними доказами, що спірне нерухоме майно було набуте виключно за його особисті кошти, тобто від продажу квартири під АДРЕСА_2 , яку він продав 09 грудня 2005 року за 10 785 гривень, оскільки спірну квартиру придбано 01 лютого 2006 року, тобто в межах двох місяців після продажу, та за 17 280 гривень.

Ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 не надав оригіналу розписки від 01 лютого 2006 року щодо отримання ним у ОСОБА_6 грошової суми в розмірі 6 500,00 грн. на купівлю спірної квартири. Внаслідок чого, суд не приймає до уваги вказані докази.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Згідно із ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).

Суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для відступу від засад рівності часток в спільному сумісному майні подружжя, на які посилалась позивач ОСОБА_2 ..

Отже, встановивши, що у період з 2002 по 2008 роки сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що придбана у 2006 році спірна квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_12 , а тому це нерухоме майно підлягає поділу шляхом визнання за кожним зі сторін права власності на 1/2 частину цього майна.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд першої інстанції у відповідності до ч. ч. 2-3 ст. 89 ЦПК України належно оцінив належність, допустимість, достовірність кожного представленого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, мотивував відхилення або врахування кожного доказу.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального і процесуального права, та вони не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин наведені в апеляційній скарзі доводи не впливають на правильність прийнятого судом рішення та не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382 - 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 24 грудня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М.Драгомерецький

А.І.Дрішлюк

Р.Д.Громік