ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8389/20 Справа № 195/500/20 Суддя у 1-й інстанції - Скрипченко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Каратаєвої Л.О.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу

Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк»,

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року по справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИЛА:

АТ КБ «Приватбанк» у квітні 2020 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості /а.с. 2-4/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 26 травня 2010 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов`язання за даним договором. Позивач свої зобов`язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитну картку з відповідним лімітом. Позичальник свої обов`язки системно не виконував, у зв`язку з чим станом на 12 березня 2020 року утворилася заборгованість. Посилаючись на порушення умов кредитного договору, у зв`язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року у задоволенні заявлених позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено в повному обсязі /а.с. 71-73/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням АТ КБ «Приватбанк», подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є необґрунтованим та незаконним, прийнято без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а також допущено порушення норм процесуального та матеріального права /а.с. 74-81/.

Відповідач своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву не скористався.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 26.05.2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредитну карту «Універсальна» (а.с. 26).

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 26 зв.).

Банк виконав вимоги кредитного договору і видав відповідачу картку № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом 0 грн., однак, вподальшому кредитним ліміт було збільшено до 4 500 грн., що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, а саме: випискою по рахунку (а.с. 17-23), довідкою про видачу карток (а.с. 25) та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитних карток (а.с. 24).

Відповідач користувався кредитними коштами в межах кредитного ліміту та здійснював періодичне погашення заборгованості по кредиту в тому числі і після збільшення кредитного ліміту до 4 500 грн., що підтверджує, що відповідач користувався кредитними коштами у вказаному розмірі, а також після перевипуску картки. Дані обставини підтверджуються випискою по рахунку (а.с. 17-23) та обслуговування кредитних карток (а.с. 24).

Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. №578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Також, відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки Універсальна, 30 днів пільгового періоду (а.с. 27) з якої вбачається, що базова відсоткова ставка на місяць установлена на рівні 3,0%, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, пеня (1) (базова процентна ставка за договором/30 нараховується за кожний день прострочення кредиту, пеня (2) (1% від заборгованості зараховується раз на місяць при наявності прострочення по кредиту або відсоткам 5 та більше днів при виникненні прострочення більш ніж 50 грн.), штраф 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій.

Кредитна картка № НОМЕР_1 перевипускалась, що підтверджується довідкою про видачу карток (а.с. 25).

Вище викладені обставини відповідачем не спростовані.

Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує і протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед банком утворилась заборгованість за кредитом, зокрема станом на 12.03.2020 року заборгованість за кредиту, згідно розрахунку банку, становить 12 576,26 грн., яка складається з: 4 865,15 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 4 865,15 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 886,40 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 4 749,65 грн. - пеня, а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 575,06 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 8-16).

До кредитного договору банк також додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с. 28-51).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч. 1, 527 ч. 1, 530 ч. 1 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч. 1, 612 ч. 1 ЦК України).

Таким чином, між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Відмовляючи АТ КБ ПриватБанк в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції в тому числі виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем, оскільки позивач зобов`язаний був видати відповідачеві нову кредитну картку, строк дії якої має відповідати строку дії кредитного договору. Проте, такі дії позивачем проведені не були, відповідні докази суду не надані.

Однак, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до Правил користування платіжною карткою, картка діє в межах визначеного нею строку і діє до останнього календарного дня вказаного місяця.

За умовами укладеного кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 отримав кредитну картку, яка перевипускалась. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку.

Зазначені обставини підтверджуються довідкою про видані кредитні картки (а.с. 25) та випискою по рахункам відповідача (а.с. 17-23).

Відповідно до довідки про видані кредитні картки (а.с. 25) та випискою по рахункам відповідача (а.с. 17-23) на підставі договору від 26.05.2010 року, відповідач отримав картку № НОМЕР_1 , яка в подальшому перевипускалась, строк дії перевипущеної картки - до останнього дня 06/19.

З виписки по картковим рахункам (а.с. 17-23) вбачається, що відповідач отримав кредитну картку, користувався нею (знімав кошти у банкоматах, розраховувалась за покупки в магазинах, тощо, а також частково сплачував заборгованість), кредитною карткою відповідач користувалась і після її перевипуску.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України Строки та терміни. Позовна давність у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Крім того, за змістом ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 3 ст. 264 ЦК України).

ОСОБА_1 періодично користувався платіжними картками, сплачував заборгованість за наданим кредитом, останній платіж він здійснив 11.04.2019 року (поповнення карткового рахунку) у розмірі 261,94 грн. (а.с. 17), що також підтверджується графою Сума погашення за наданим кредитом наданого позивачем до позову розрахунку заборгованості (а.с. 14 зв.). Тобто, відповідачем було вчинено дії, які свідчать про визнання боргу та відповідно переривають перебіг позовної давності. Будь-якого іншого внесення коштів в рахунок погашення заборгованості особисто позичальником та з його волі здійснено не було. Після здійснення погашення заборгованості 11.04.2019 року залишок заборгованості складав 5 914,13 грн.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між Банком та ОСОБА_1 укладено 26.05.2010 року. На підставі вказаного договору, відповідачу було видано карткк № НОМЕР_1 , яка в подальшому перевипускалась, строк дії перевипущеної картки - до останнього дня 06/19, вказане підтверджується довідкою (а.с. 25). Строк дії кредитного договору, укладеного між банком та відповідачем, обмежується строком дії кредитної картки до червня 2019 року. У зв`язку із закінченням строку дії картки 30 червня 2019 року настав строк виконання зобов`язання у повному обсязі.

01.04.2020 року позивач звернувся з позовом до суду (а.с. 2).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності, який відповідач просив застосувати до вказаних позовних вимог, оскільки позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.

Тому порушене право банка в частині стягнення заборгованості за кредитом підлягає задоволенню частково виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ ПриватБанк).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Як вже було встановлено судом раніше, 26.05.2010 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредитну карту «Універсальна» (а.с. 26).

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді (а.с. 26 зв.).

Банк виконав вимоги кредитного договору і видав відповідачу картку № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом 0 грн., однак, вподальшому кредитним ліміт було збільшено до 4 500 грн., що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи, а саме: випискою по рахунку (а.с. 17-23), довідкою про видачу карток (а.с. 25) та довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитних карток (а.с. 24).

Відповідач користувався кредитними коштами в межах кредитного ліміту та здійснював періодичне погашення заборгованості по кредиту в тому числі і після збільшення кредитного ліміту до 4 500 грн., що підтверджує, що відповідач користувався кредитними коштами у вказаному розмірі, а також після перевипуску картки. Дані обставини підтверджуються випискою по рахунку (а.с. 17-23) та обслуговування кредитних карток (а.с. 24).

Також, відповідачем була підписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки Універсальна, 30 днів пільгового періоду (а.с. 27) з якої вбачається, що базова відсоткова ставка на місяць установлена на рівні 3,0%, розмір щомісячних платежів 7% від заборгованості, строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним, пеня (1) (базова процентна ставка за договором/30 нараховується за кожний день прострочення кредиту, пеня (2) (1% від заборгованості зараховується раз на місяць при наявності прострочення по кредиту або відсоткам 5 та більше днів при виникненні прострочення більш ніж 50 грн.), штраф 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісій.

Вище викладені обставини відповідачем не спростовані.

Позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує і протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед банком утворилась заборгованість за кредитом, зокрема станом на 12.03.2020 року заборгованість за кредиту, згідно розрахунку банку, становить 12 576,26 грн., яка складається з: 4 865,15 грн. - заборгованість за тілом кредиту, в т.ч. 0 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 4 865,15 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 1 886,40 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 4 749,65 грн. - пеня, а також штрафи: 500 грн. - штраф (фіксована частина); 575,06 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 8-16).

Укладення вказаного кредитного договору, отримання кредитної картки, користування нею та неналежне виконня взятих на себе зобов`язань відповідачем не заперечувалось, тому колегія суддів приходить до висновку про виникнення кредитних зобов`язань відповідача перед банком.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, а також враховуючи вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів у розмірі 4 500 грн., який підтверджений матеріалами справи, тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково.

Стосовно стягнення заборгованості за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, позовна заява взагалі не містить обґрунтування вказаних вимог.

З наданого банком розрахунку вбачається, що вказані відсотки банк обраховував, виходячи з процентної ставки 86,4% річних, проте оскільки підписані відповідачем заява та довідка про умови кредитування не містять таких умов, то відсутні підстави вважати, що сторони погодили вказаний розмір процентів за прострочення виконання основного зобов`язання.

Відтак, позивач не довів свої вимоги в частині стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України в заявленому розмірі та порядку нарахування.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Щодо позовних вимог про стягнення неустойки, а саме: пені у розмірі 4 749,65 грн., а також 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 575,06 грн. - штраф (процентна складова), то колегія суддів вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском річного строку позовної давності.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції крім порушень норм матеріального права, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив обставини, які є недоведеними, зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга АТ КБ Приватбанк підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення заявлених позовних вимог.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню апеляційний суд наводить розрахунок нового розподілу судових витрат.

Позивач при зверненні до суду сплатив 2 102 грн. судового збору за подання позову (а.с. 1) та 3 153 грн. судового збору за подання апеляційної скарги (а.с. 83), тобто всього поніс судові витрати в розмірі 5 255 грн.

З урахуванням принципу пропорційності, до задоволення підлягає 35,78% вимог від заявлених: 4 500 грн. (розмір вимог що підлягають до задоволення), х 100/ 12 576,26 (розмір заявлених вимог) = 35,78%. Тому відповідно з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 35,78% понесених ним судових витрат, що становить 1 880,24 грн.: 5 255 грн. (розмір понесених судових витрат) х 35,78% = 1 880,24 грн.

керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" задовольнити частково.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2020 року скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства комерційного банку Приватбанк () заборгованість за кредитним договором б/н від 26.05.2010 року у розмірі 4 500 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту, а також судові витрати у розмірі 1 880,24 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

Л.О. Каратаєва