22 грудня 2020 року м. Рівне
Рiвненський мiський суд Рівненської області складі
головуючого суддi Кучиної Н.Г.,
з участю: секретаря судового засідання Добровчан К.Ю.,
ОСОБА_1 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням.
Позовна заява мотивована тим, що вона, є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 .
У її квартирі зареєстровані такі особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_2 (зареєстрований), ОСОБА_5 (син).
Вона та відповідач, ОСОБА_2 , не перебувають у родинних відносинах між собою, однак 21 серпня 2019 року вона змінила своє попереднє прізвище « ОСОБА_6 » на прізвище « ОСОБА_7 ».
Починаючи з березня 2020 року народження, відповідач за місцем своєї реєстрації не проживає. З того часу він забрав усі свої речі з квартири і звільнив її житло за власним бажанням. Жодних перешкод у користуванні квартирою нею як власником, йому створено не було.
Реєстрація відповідача, ОСОБА_2 , у її квартирі по сьогодні, без фактичного проживання, перешкоджає їй як власнику належним чином користуватися та розпоряджатися своїм майном, зокрема, зобов`язує сплачувати комунальні послуги за відповідача, який цими послугами не користується, а також позбавляє можливості реалізувати її право на отримання житлової субсидії на оплату спожитих комунальних послуг, що також суттєво обмежує її права.
Ухвалою Рівненського міського суду від 12 листопада 2020 року по вищевказаній справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін.
Відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином. Відзив на позов не подав. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін від відповідача не надійшло.
Суд, виконуючи вимоги ст.280 ЦПК, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив та позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, ухвалив провести заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до таких висновків.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 40901522 від 20.07.2015, виданим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Усик Світланою Іванівною на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія та номер: 1160, видавник: Усик С.І., приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу.
З позову вбачається, що ОСОБА_2 та позивачка не перебувають у родинних відносинах між собою.
Матеріалами справи встановлено, що 21 серпня 2019 року позивач змінила своє попереднє прізвище « ОСОБА_6 » на прізвище « ОСОБА_7 », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_1 , виданим Рівненським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області.
Актом від 15 жовтня 2020 року, затвердженого директором управлінської компанії по нашому будинку ТзОВ КК «Західна» ОСОБА_8 , та складеного за участі сусідів, які також підтвердили те, що починаючи з березня 2020 року, відповідач за місцем реєстрації не проживає. З того часу він забрав усі свої речі з квартири і звільнив житло позивача за власним бажанням. Жодних перешкод у користуванні квартирою позивачем, як власником, йому створено не було.
Дійсність зазначеного акту сумнівів у суду щодо його об`єктивності та правдивості не викликає, оскільки особи, що його склали, є сусідами позивача, яким, на переконання суду, достовірно може бути відомо про осіб, які проживають у належній позивачу квартирі, а тому цей акт приймається судом як доказ.
Через реєстрацію вiдповiдача у квартирі позивач не може у повній мірі здійснювати реалізацію своїх прав власника нерухомого майна та, крім того, несе додаткові і невиправдані витрати по утриманню квартири, що пов`язані із реєстрацією у квартирі відповідача.
Відповідно до ст.317 та ст.319 Цивільного кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
Так, власник житла має право вимагати визнання особи, що не є його членом сімї таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час
Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Виходячи з наведеного, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що право власності позивача на житлове приміщення (квартиру) підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, а відтак позовні вимоги підлягають до задоволення.
Крім того, позивач також просить суд стягнути з відповідачіа на її користь судові витрати за надання юридичних послуг.
При вирішенні вказаних вимог позивача суд застосовує такі норми права.
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
23.10.2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_9 було укладено договір про надання послуг адвоката, відповідно до ордеру серії ВК № 1011586.
Згідно додаткового договору № 1 до договору про надання правової допомоги від 23 жовтня 2020 року (додаток № 1 до договору), за надання правової допомоги по даній справі у суді першої інстанції встановлено фіксований розмір гонорару Адвокатського об`єднання «Юридична основа» в сумі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень нуль копійок), який не залежить від тривалості витраченого Об`єднанням часу на надання правової допомоги Клієнту, кількості судових засідань по справі, у яких адвокат здійснював представництво інтересів Клієнта, та кількості виконаних Об`єднанням робіт (наданих послуг). Також Сторонами погоджено строк сплати гонорару не пізніше тридцяти календарних днів з дня прийняття судом першої інстанції судового рішення.
Гонорар в розмірі 5000,00 грн. сплачений позивачем, що стверджується квитанцією № ПН228997С1 від 22.12.2020 року.
Стаття 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3ст. 137 ЦПК України).
Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного додаткового договору № 1 до договору про надання правової допомоги № 1 від 23.10.2020 року, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт та вважає, що стягнення витрат за надання професійної допомоги адвоката, які позивач поніс підлягають до задоволення.
Сума судових витрат, які позивач сплатив у зв`язку із розглядом справи складається із витрат на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.
Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору ухвалою суду від 12.11.2020 р., відтак суд відповідно до ст. 141 ЦПК вважає стягнути судові витрати в сумі 840 грн. 80 коп. з відповідача на користь держави.
Керуючись ст.ст. 4, 19, 258, 263, 264, 265, 268, 280-282, 289 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням - задоволити.
Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підтверджені документально та понесені нею судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката у розмірі 5000(п`ять тисяч) грн. 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуто Рівненським міським судом Рівненської області за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд Рівненської області протягом тридцяти днів з дня складення повного заочного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .
Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .
Суддя Н.Г. Кучина