Справа № 591/2324/19
Провадження № 2/591/1426/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого судді Сидоренко А.П.

з участю секретаря судового засідання Гонтаренка О.Б.

позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,-

в с т а н о в и в :

Позивачка звернулася до суду з зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу. ОСОБА_2 є її знайомим, з яким вони деякий час були близько знайомі, і він зареєстрований в свідоцтві про народження її дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , як батько. Зазначає, що вони спільно не проживають, сімейних відносин не мають. Після придбання будинку відповідач попросив її зареєструвати його в будинку як наймача, що необхідно для його працевлаштування. Вона погодилась, і зареєструвала його в будинку. Відповідач не проживає в будинку більше 6 місяців, тому вона вважає, що він втратив право на користування житлом. Добровільно знятися з реєстрації в будинку відповідач не бажає. Реєстрація в будинку відповідача створює для неї перешкоди для сплати комунальних послуг. Посилаючись на зазначені обставини, просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 08 жовтня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 19 лютого 2020 року скасовано заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 08 жовтня 2019 року по справі №591/2324/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Призначено підготовче засідання на 22 квітня 2020 року, о 13 год. 00 хв.

22 квітня 2020 року в підготовчому засіданні протокольною ухвалою суду оголошено перерву до 17 липня 2020 року за клопотанням позиваки щодо надання часу для підготовки до підготовчого судового засідання.

17 липня 2020 року протокольною ухвалою суду в підготовчому засіданні оголошено перерву до 08 вересня 2020 року, 16 год. 00 хв. за клопотанням позивачки для надання часу подати докази.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 08 вересня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено дану справу для розгляду по суті на 23 грудня 2020 року, о 10 год. 00 хв.

В даному судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі, додатково пояснила, що коли вона повернулась з Польщі, то помітила, що пропали документи, потім відповідач їх приніс. Їй відомо, що відповідач має іншу жінку та проживає з нею за іншою адресою. Відповідачу було зручно у дворі будинку залишати автомобіль, бо він займається вантажними перевозками. Вона просила відповідача виписатися, але він говорив, що йому ніде прописатися. З 05 квітня 2019 року відповідач перестав мешкати у спірному будинку. Коли він ішов, то вона зібрала його речі, і винесла у двір. У травні 2019 року відповідач перелазив через паркан, і говорив, що буде жити тут, вона не хотіла та заперечувала, оскільки сім`ї у них немає. Зазначила, що відповідач не допомагає, не сплачує комунальні платежі.

Відповідач в судовому засідання позов не визнав, у суді пояснив, що він з позивачкою з 2003 року мешкали разом у квартирі по АДРЕСА_2 , що належала позивачці. Потім вони продали її квартиру та його квартиру по АДРЕСА_3 , і купили будинок. Позивачка просила, щоб будинок був оформлений на неї, прожили вони десь півтора роки, потім позивачка поїхала на заробітки в Польщу, в період з кінця січня 2019 року і до березня 2019 року, в той час він працював експедитором. Коли позивачка повернулась з Польщі, то почала говорити, що він погана людина, тому він вирішив піти, щоб не сперечатися. Через 2 дні він прийшов, а позивачка викликала поліцію, стала писати на нього заяви в поліцію. Десь десяток таких заяв було. Навесні 2019 року він прийшов забрати речі, вони були складені у мішки, і стояли на дворі. Він не мав можливості їх забрати, а потім забрав. Відповідач вказав на те, що вважає, що в будинку є його частка, буде звертатися до суду з цього приводу. Пояснив, що він також мав квартиру по АДРЕСА_4 , яка належала його батьку. На даний час він винаймає квартиру.

Представник відповідача в суді проти позову заперечував. Додатково пояснив, що сторони з 2003 року проживали однією сім`єю, мають спільну дитину. Відповідач зареєстрований у спірному будинку, оскільки будинок придбаний за спільні з позивачкою кошти. Для придбання будинку відповідач продав квартири. Відповідач іншого житла не має, а позивачкою не зазначено причин чому відповідача слід зняти з реєстрації в будинку.

Суд,заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі- продажу житлового будинку від 03 червня 2017 року будинок за адресою: АДРЕСА_1 належить позивачці ОСОБА_1 (а.с.11-12).

Згідно довідки Управління «Центру надання адміністративних послуг у м. Суми» від 15 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27).

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що і відповідача, і позивачку знає близько 12 років, вони дружили сім`ями. У 2009-2010 роках сторони розходилися, позивачка викликала поліцію. Відповідач жив по вул. Лесі Українки, а позивачка окремо. Коли померла мати відповідача, вони помирилися, зійшлися, продали свої квартири і купили будинок по АДРЕСА_1 . Він приходив до них у гості. Позивачка їздила до Польщі на заробітки, а відповідач проживав з донькою. Після того, як позивачка приїхала з Польщі, то стосунки у сторін зіпсувалися, вони розійшлися, позивачка стала викликати поліцію, не пускала відповідача у будинок. Зі слів відповідача йому відомо, що позивачка провокує сварки.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Частиною першою ст. 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із ч. 1ст. 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами ч. 1ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до вимог ст.ст. 71, 72 ЖК України якщо особа без поважних причин не проживає в житловому приміщенні понад 6 місяців, ця особа за рішенням суду визнається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

Як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Ці підстави передбачені у статтях 71, 72 ЖК УРСР та статті 405 ЦК України.

Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, позивачкою не надано суду доказів на підтвердження того, що відповідач понад шість місяців не мешкає у житловому приміщенні без поважних причин на момент подачі позову, а саме станом на 11 квітня 2019 року. В судовому засіданні позивачка підтвердила, що відповідач перестав постійно проживати за адресою: АДРЕСА_1 з 05 квітня 2019 року.

З обставин, що встановлені судом під час розгляду справи, вбачається, що причиною того, що відповідач залишив житло є неприязні стосунки з позивачкою. Так, позивачка підтвердила факт неодноразового звернення до полії з приводу суперечок з відповідачем. Щодо відсутності речей відповідача у спірному будинку, то позивачка під час судового слухання справи підтвердила той факт, що вона сама зібрала речі відповідача, і виставила їх з будинку.

Суд приходить до висновку, що позивачкою не надано переконливих доказів на підтвердження того, що відповідач добровільно залишив будинок без наміру повернутися до неї, самостійно забрав усі належні йому речі та не цікавиться вказаним житлом.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 19, 76-82, 258, 259, 264, 265, 273, 280-284 ЦПК, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Сумського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Зарічний районний суд м. Суми.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , фактичне місце проживання: АДРЕСА_5 , НОМЕР_2 .

Повне судове рішення виготовлене 30 грудня 2020 року.

Суддя А.П.Сидоренко