Ухвала

Іменем України

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 760/1270/20

провадження № 61-18986ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

розглянув касаційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області звернуся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у порядку регресу.

В обґрунтування позову позивач зазначав, що внаслідок опрацювання інформації, розміщеної у Єдиному реєстрі судових рішень з`ясовано, що рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18 визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків Державного секретаря, Директора департаменту персоналу Міністерства юстиції України Сови Н. П. від 23 лютого 2018 року № 797/К про звільнення, яким ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області; поновлено ОСОБА_2 на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області з 26 лютого 2018 року та стягнуто із управління на користь ОСОБА_2 154 507,60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При цьому, позивач зазначав, що оскільки звільнення ОСОБА_2 здійснено з порушенням закону, то на ОСОБА_1 , як на особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Головному територіальному управлінню Юстиції у Волинській області.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року позов заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди в порядку регресу залишено без розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року апеляційну скаргу керівника обласної прокуратури Волинської області Тимчука В. В. задоволено. Ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

18 грудня 2020 року Міністерство юстиції Українизвернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року, у якій посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

Розглянувши доводи касаційної скарги, оскаржуване судове рішення, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду апеляційному порядку.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є очевидно необґрунтованою, правильне застосування апеляційним судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Такого висновку суд дійшов з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.

Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.

Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.

Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.

Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.

Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.

Якщо суд після відкриття провадження у справі з урахуванням наведених учасниками справи аргументів та наданих доказів установить відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в суді, суд залишає позовну заяву, подану прокурором в інтересах держави в особі компетентного органу, без розгляду відповідно до положень пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).

Звертаючись до суду із позовом, заступник прокурора Волинської області посилався на те, що Міністерству юстиції України відомо про обставини, зазначені у позовній заяві, а саме про наявність рішення Волинського окружного адміністративного суду від 21 червня 2018 року у справі № 803/497/18, яке залишене без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 15 листопада 2018 року, яким визнано протиправним та скасовано наказ виконувача обов`язків Державного секретаря, директора Департаменту персоналу Міністерства юстиції України Сови Н. П. від 23 лютого 2018 року № 797/К про звільнення ОСОБА_2 , визнано протиправним та скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26 лютого 2018 року № 171/3-к, яким оголошено наказ Міністерства юстиції України від 23 лютого 2018 року № 797/К про звільнення ОСОБА_2 , поновлено останнього на посаді начальника Головного територіального управління юстиції у Волинській області із 26 лютого 2018 року та стягнуто з управління на користь позивача 154 507,60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно з інформації Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 27 лютого 2019 року середній заробіток за вимушений прогул у межах стягнення за один місяць у сумі 47 540,80 грн ОСОБА_2 виплачено. 18 квітня 2019 року Головне управління Державної казначейської служби України у Волинській області здійснено безспірне списання з Головного територіального управління юстиції у Волинській області 106 966,80 грн на виконання судового рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Судом встановлено, що прокуратурою Волинської області адресований Міністерству юстиції України лист від 27 червня 2019 року № 05-1706 вих.19, у якому заявник просить Міністерство юстиції України повідомити чи вживалися заходи до стягнення із ОСОБА_1 у порядку регресу кошти в сумі 106 966,80 грн. Із наданої на вказаний лист прокуратури відповіді від 22 липня 2019 року, вбачається, що Міністерство юстиції України обізнано про звернення прокуратури щодо питання про відшкодування шкоди в порядку регресу із ОСОБА_1 .

Із урахуванням наведеного, встановивши, що Міністерству юстиції України було відомо про можливе порушення інтересів держави, проте останнє після отримання повідомлення від прокурора протягом розумного строку не вжило будь-яких заходів, не звернулося до суду із позовом в інтересах держави, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що заступник прокурора Волинської області, звертаючись до суду із позовом, дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку із чим наявні підстави для представництва останнім інтересів держави в суді.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про скасування ухвали суду першої інстанції, якою позовну заяву заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області залишено без розгляду, та направив справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не надано належної оцінки тому, що питання відшкодування шкоди державними службовцями регулюються статтями 80-82 Закону України «Про державну службу», вказаний спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, є необґрунтовані, оскільки вказані питання не є предметом розгляду суду на вказаній стадії судового процесу.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції після проголошення вступної та резолютивної частини постанови про відмову у задоволенні апеляційної скарги, пославшись на помилковість проголошення судового рішення, вдруге проголосив резолютивну частину постанови протилежного змісту, не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення. В силу вимог частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо встановлених обставин та зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені та оцінені судом з додержанням норм процесуального права. У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Отже, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, постановленим із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства юстиції України на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року у справі за позовом заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик