ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року, яке ухвалено суддею Борис О.Н. у місті Кривому Розі, повне судове рішення складено 19 жовтня 2020 року,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») і просив стягнути у відшкодування моральної шкоди 94 460 грн., у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням на виробництві, внаслідок праці протягом тривалого часу в шкідливих умовах праці.

Висновком ЛТЕК від 09 лютого 1984 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності та 15% загальної працездатності, встановлено ІІІ групу інвалідності. При наступних переоглядах висновками МСЕК від 01 листопада 1990 року, 14 лютого 1991 року, 06 лютого 1992 року, 04 лютого 1993 року, 04 лютого 1994 року, 23 лютого 1995 року, 11 лютого 1997 року та 09 березня 1999 року позивачу повторно встановлено 35% % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності. Висновком МСЕК від 13 лютого 2014 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них: 20% - по туговухості, 10% - по вібрації та 10% - по сидерозу, ІІІ група інвалідності, безстроково.

Позивач вважає, що у зв`язку із ушкодженням здоров`я йому завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болі та стражданнях, яких він зазнає, у стані здоров`я позивача виникли незворотні зміни, що свідчить про настання для нього негативних явищ, оскільки він постійно відчуває біль у грудях та недостатність слуху. Через професійне захворювання та у зв`язку з погіршенням стану здоров`я позивач позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового, яким у повному обсязі задовольнити його позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач вказує на те, що суд першої інстанції помилково зв`язав встановлення стійкої втрати працездатності з фактом проходження ним огляду ЛТЕК 09 лютого 1984 року, оскільки право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло у нього з 23 лютого 1995 року, тобто з моменту введення в правове поле поняття «стійкої втрати працездатності» Постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 1994 року №492 «Про внесення змін і доповнень до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків».

У відзиві на апеляційну скаргу позивача, відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» просить відмовити в задоволені апеляційної скарги, залишивши рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що законодавство, чинне на момент отримання позивачем первинно ушкодження здоров`я, не містило положень щодо обов`язку з відшкодування моральної шкоди, тому правові підстави для відшкодування такої шкоди відсутні.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишанню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 з 10 квітня 1968 року по 06 лютого 1984 року працював підземним прохідником на шахті ім. «Леніна» Рудоуправління ім. Орджонікідзе Трест «Ленруда», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком» (а.с. 20-23).

Висновком ЛТЕК від 09 лютого 1984 року позивачу первинно встановлено 30% втрати професійної працездатності та 15% загальної працездатності, ІІІ групу інвалідності (а.с. 24).

При наступних переоглядах висновками МСЕК від 01 листопада 1990 року, 14 лютого 1991 року, 06 лютого 1992 року, 04 лютого 1993 року, 04 лютого 1994 року, 23 лютого 1995 року, 11 лютого 1997 року та 09 березня 1999 року позивачу повторно встановлено 35% % втрати професійної працездатності та ІІІ групу інвалідності (а.с. 65-67).

Висновком МСЕК від 13 лютого 2014 року позивачу повторно встановлено 40% втрати професійної працездатності, з них: 20% - по туговухості, 10% - по вібрації та 10% - по сидерозу, ІІІ група інвалідності, безстроково (а.с. 31).

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу у задоволені позову виходив з того, що у позивача, право на відшкодування моральної шкоди виникло з дня встановлення медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності первинно, тобто з 09 лютого 1984 року. Отже, на вказані правовідносини розповсюджується ЦК України, який станом на лютий 1984 року не передбачав права на відшкодування моральної шкоди. Стаття 237-1 КЗпП України, відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України», набрала чинності з 24 грудня 1999 року, тому, оскільки професійне захворювання у позивача встановлено висновком ЛТЕК вперше у 1984 році, у останнього права на відшкодування моральної шкоди не виникло.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 Конституції України передбачається, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року, з подальшими змінами та доповненнями, № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин,коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту, застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Спори щодо відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому медико-соціальною експертною комісією стійкої втрати професійної працездатності.

У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам роз`яснено, що на правовідносини, які виникли до набрання чинності відповідним законодавчим актом про відшкодування моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню не поширюється, в тому числі й на ті випадки, коли позивач після набрання чинності цим актом ще зазнає моральних чи фізичних страждань від раніше вчинених неправомірних дій.

Як вбачається з матеріалів справи, події, у зв`язку з якими у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди та які стали підставою для звернення до суду з указаним позовом, мали місце 09 лютого 1984, тобто з дня встановлення йому первинно висновком ЛТЕК втрату професійної працездатності, у зв`язку з чим повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, зокрема ЦК України, в редакції 1963 року.

Натомість, діючим на час виникнення між сторонами правовідносин законодавством ЦК України, в редакції 1963 року не було передбачено відшкодування моральної шкоди внаслідок ушкодження здоров`я.

Крім того, до набрання чинності зазначеної норми, правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених постановою Кабінету міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року (зі змінами та доповненнями, затв. постановами КМУ від 18.07.1994 року № 492, 13.06.1995 року №410, 2.10.1995 року №777, 10.01.1996 року №34)., тобто також після виникнення між сторонами правовідносин.

Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків введено в дію з 1 липня 1993 року.

Закон України «Про охорону праці» передбачає, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, однак зазначений Закон введено в дію з дня його опублікування, а саме, 24 листопада 1992 року,тобто також після виникнення між сторонами правовідносин.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, суд першої інстанції помилково зв`язав встановлення стійкої втрати працездатності з фактом проходження ним огляду ЛТЕК 09 лютого 1984 року, так як право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло у нього з 23 лютого 1995 року, тобто з моменту введення в правове поле поняття «стійкої втрати працездатності» Постановою Кабінету Міністрів України від 18 липня 1994 року №492 «Про внесення змін і доповнень до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», оскільки вказані правовідносини виникли на час чинності ЦК України в редакції 1963 року, який, станом на 09 лютого 1984 року не передбачав права на відшкодування моральної шкоди, а стаття 237-1 КЗпП України,відповідно до Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» набрала чинності лише 24 грудня 1999 року, Закон України «Про охорону праці» набрав чинності 24 листопада 1992 року, ст.440-1 ЦК України, була внесена до ЦК України, в редакції 1963 року на підставі Закону України "Про «внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організації» N 3188-XII 06 травня 1993 року, а ст. ст. 1167, 1168, Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки вони набрали чинності після періоду, в який склалися правовідносини між сторонами.

На думку колегії суддів, з`ясувавши в достатньо повному обсязі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, поясненнями сторін, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування колегія суддів не вбачає, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 жовтня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 21 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: