Справа № 346/2480/19
Провадження № 2/346/155/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

в складі:

головуючого судді Веселова В.М.,

секретаря Максим`юк М.А.,

представника відповідача - Данилець Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Коломия справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ТзОВ «ВЕЛЛФІН» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, посилаючись на те, що, ТзОВ «Веллфін» є фінансовою установою, що надає фінансові послуги по наданню у позику грошових коштів на умовах строковості, зворотності та платності. 12.04.2016 року між сторонами укладено договір позики №30576 в електронній формі, за яким ОСОБА_1 отримав грошові кошти в сумі 1000 грн. на картковий рахунок. Отримавши позику відповідач належним чином взяті на себе по договору зобов`язання не виконував та в передбачені договором строки кошти не повернув, що призвело до утворення заборгованості зі сплати основного боргу та процентів за користування коштами. Станом на 13.05.2019 року загальний розмір заборгованості відповідача становить 43 438,00 грн., з яких: 1000,00 грн.-основний борг; 21424,00 грн.-заборгованість по відсоткам; 21014,00 грн.-заборгованість за простроченими відсотками. На підставі наведеного просить стягнути з відповідача загальну суму заборгованості за договором позики в розмірі 43 438,00 грн. та судові витрати.

В судове засідання від представника позивача надійшло клопотання про слухання справи у відсутність представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив стягнути з відповідача на користь ТзОВ «ВЕЛЛФІН» суму заборгованості за кредитним договором та сплачений судовий збір.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги заперечив, вказав,що позивач звернувся до суду з порушенням трирічного терміну позовної давності, про що подав відповідну заяву про застосування строку позовної давності (а.с.92),відповідно в позовних вимогах слід відмовити.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі заявки відповідача, заповненої на офіційному веб-сайті позивача із зазначенням всіх ідентифікуючих даних, між сторонами було укладено договір позики на суму 1 000 грн., зі сплатою відсотків за користування позикою в розмірі, визначеному договором. При цьому, згідно п. 1.3 договору позики, строк дії договору становить 20 днів.

Відповідно до п. 1.5 договору, нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов:

1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою;

1,9 процента від суми позики щоденно, за кожен день користування позикою починаючи з другого дня в межах строку, зазначеного в п. 1.2 цього договору;

3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п. 1,2 цього договору, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором.

Відповідно до п. 3.1 договору позики, позичальник зобов`язаний здійснювати повернення позики та нарахованих процентів на умовах, встановлених договором.

Сторони досягли згоди у тому, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до графіку розрахунків.

Згідно графіку розрахунків, сторони погодили, що сплата заборгованості за договором позики та процентів здійснюватиметься після закінчення строку, на який надана позика, а саме 02.05.2016р. в розмірі 1391 грн., з яких 1000 грн. сума основного боргу та 391 грн. відсотків за користування позикою.

Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогокодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до вимог, що звичайно ставляться.

Договір позики є одним з його видів. За змістомст.1046 ЦК України за договором позики, одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики може бути представлена розписка.

За змістом ч. 1ст. 1048 ЦК України, Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Частиною 1ст. 1049 ЦК України регламентовано, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України ч. 1ст. 1050 ЦК України.

Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання, слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто.

Представник відповідача подав до суду заяву про застосування строку позовної давності, вказав,що договір позики №30576 від 12.04.2016 року, дата погашення позики - 2 травня 2016 року, тобто позивач повинен був звернутись до суду до 3 травня 2019 року, однак звернувся до суду 15 травня 2019 року,про що свідчить дата підписання,а також дата оформлення поштового конверту - 16 травня 2019 року.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивач в своїх письмових поясненнях (а.с.98) вказав,що відповідач здійснив останній платіж за спірним договором позики 20 травня 2016 року в сумі 100 грн., відповідно відлік перебігу позовної давності повинен відбуватись саме з 20 травня 2019 року (а.с.100).

За клопотанням відповідача (а.с.143), судом було витребувано у АТ «Альфа банк» докази зарахування суми 100 грн. в травні 2016 року від відповідача ОСОБА_1 (ухвала на а.с.146).

Судом було отримано відповідь від АТ «Альфа банк» від 22.01.2020 року про те, що зарахування коштів по рахунку ТОВ «ВЕЛЛФІН» в сумі 100 грн. у травні місяці 2016 року (20.05.2016 року) від ОСОБА_1 (договір №30576) - не було.

Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03 липня 2019 року, справа №342/180/17, провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом , тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

З урахуванням позиції Великої Палати Верховного Суду, яка висвітлена у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17 та стосується необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Умови та Правила надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана позичальником.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) приєднується до тих умов, з якими він безпосередньо ознайомлений. Роздруківка із сайту позивача не може виступати належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Відтак слід відмовити у задоволенні позову про стягнення з відповідача відсотків, штрафів, а також пені у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті позивачу.

Наведене вище узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду під час розгляду справи № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), висловленими в постанові від 03 липня 2019 року.

У відповідності до ст.411 ЦПК України правові позиції Верховного Суду є обов`язковими для суду першої інстанції. Частина 4 ст. 263 ЦПК України передбачає, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічне твердження закріплене і в ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів".

Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником- відповідачем по справі кошти у добровільному порядку ТОВ «ВЕЛЛФІН» не повернуті, а також вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, ТОВ «ВЕЛЛФІН» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Відповідач одержав та використав за цільовим призначенням кредитні кошти, шляхом зняття готівки з банкоматів та проведення безготівкових розрахунків за допомогою кредитної картки в точках продажу, про що свідчить виписка по особовому рахунку відповідачки (а.с. 6).

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Зважаючи на подану відповідачем заяву про застосування строків позовної давності,а також відповіді з АТ «Альфа банк» про відсутність перерахунку коштів в сумі 100 грн. 20 травня 2016 року, суд вважає, що позивачем пропущений 3-х річний строк позовної давності. Однак,суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача отриманого ним та непогашеного тіла кредиту в розмірі 1000 грн. В решті вимог позову, а саме в частині стягнення з відповідача 21424,00 грн.- заборгованість по відсоткам; 21014,00 грн.- заборгованість за простроченими відсотками слід відмовити.

Судові витрати відповідно до вимог ст.141 ЦПК України слід покласти на відповідача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 526,610,611,625,1046,1048, 1050,1054 ЦК України, правової позиції ВС у постанові від 03.07.2019 у справі №342/180/17, ст.ст.13,81,89, 141,247ч.1,258,259,263-265,273,411 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Коломийським МВ УМВС України в Івано-Франківській області 29.07.2004 року, жителя АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (03061, м.Київ, вул.Героїв Севастополя, 48, ) заборгованість за договором позики №30576 від 12.04.2016 року в розмірі 1000 грн. - сума основного боргу.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер: НОМЕР_1 , паспорт серії НОМЕР_2 , виданий Коломийським МВ УМВС України в Івано-Франківській області 29.07.2004 року, жителя АДРЕСА_1 користь на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (03061, м.Київ, вул.Героїв Севастополя, 48, ) судовий збір у розмірі 17 (сімнадцять) гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення через Коломийський міськрайонний суд.

Повний текст рішення складено 16 квітня 2019 року.

Суддя Веселов В. М.