Постанова

Іменем України

16 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 175/1785/17

провадження № 61-32865св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Товариство з обмеженою відповідальністю «СВ Фінанс»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єпрем`яна Ліпарита Вардановича на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П., Свистунової О. В., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Єпрем`яна Ліпарита Вардановича на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «СВ Фінанс» (далі - ТОВ «СВ Фінанс») про визнання недійсними договорів відступлення прав вимоги.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що між ним та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») 11 квітня 2008 року було укладеного кредитний договір № 014/147353/3101/74, належне виконання якого також було забезпечене договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

28 жовтня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та Публічним акціонерним товариством «Вектор Банк» (далі - ПАТ «Вектор Банк») було укладено договори відступлення прав вимоги, згідно яких ПАТ «Райффайзен банк Аваль», як первісний кредитор, відступило ПАТ «Вектор Банк», як новому кредитору, права вимоги за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки.

Також, 28 жовтня 2016 року між ПАТ «Вектор Банк» та ТОВ «СВ Фінанс» було укладено договори відступлення прав вимоги, згідно яких ПАТ «Вектор Банк», як первісний кредитор, відступило ТОВ «СВ Фінанс», як новому кредитору, права вимоги за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки.

В подальшому, 28 жовтня 2016 року між ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_2 було укладено договори відступлення прав вимоги, згідно яких ТОВ «СВ Фінанс», як первісний кредитор, відступило ОСОБА_2 , як новому кредитору, права вимоги за вищевказаними кредитним договором та договором іпотеки.

Таким чином, ОСОБА_2 як фізична особа, яка не має право на надання фінансових послуг, набула від ТОВ «СВ Фінанс» права вимоги до позивача за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, чим були порушені права ОСОБА_1 .

З урахуванням викладених обставин, просив суд визнати недійсними укладені 28 жовтня 2016 року між ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_2 договори відступлення прав вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 та договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 28 жовтня 2016 року, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та фізичною особою ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ТОВ «СВ Фінанс» відступило ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 28 жовтня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О., та зареєстрований в реєстрі № 1661, укладений між ТОВ «СВ Фінанс» та фізичною особою ОСОБА_2 , відповідно до умов якого ТОВ «СВ Фінанс» відступило ОСОБА_2 право вимоги за договором іпотеки від 11 квітня 2008 року № 014/3101/147353, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Юрченко Л. Л., та зареєстрованим в реєстрі за № 1723, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, щооспорюваний договір відступлення права вимоги за кредитним договором укладено сторонами у належній формі, умова про оплатність даного договору не суперечить положенням діючого законодавства, а ОСОБА_2 як фізична особа є належною стороною договору відступлення прав вимоги.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

29 травня 2018 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду засобами поштового зв`язку від представника ОСОБА_1 - адвоката Єпрем`яна Л. В. надійшла касаційна скарга на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить суд постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції ухвалено рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

08 жовтня 2018 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку надійшов відзив на зазначену касаційну скаргу, в якому відповідачка просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 серпня 2018 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

17 вересня 2018 року вказана справа передана на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 11 лютого 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 лютого 2020 року зупинено касаційне провадження у справі до закінчення розгляду Великою Палатою Верховного Суду справи № 638/22396/14-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 16 грудня 2020 року поновлено касаційне провадження у справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Встановлено, що 11 квітня 2008 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 014/147353/3101/74, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надало ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 395 000,00 доларів США, а останній зобов`язався повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії згідно умов договору.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним вище кредитним договором, між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як іпотекодержателем, та ОСОБА_1 , як іпотекодавцем, було укладено договір іпотеки № 014/3101/147353 від 11 квітня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу Юрченко Л. Л., та зареєстрований в реєстрі за №1723.

Відповідно до пункту 1.2 договору іпотеки № 014/3101/147353 від 11 квітня 2008 року, предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий цегляний будинок А, загальною площею 546,9 кв.м, з яких житлова площа складає 148,1 кв.м, та наступні господарські будівлі і споруди: басейн бетонний бас., зливна яма цегляна з/я, колодязь бетонний к, огорожа металева, цегляна, шлакоблочна, бетонна № 1-6, що знаходяться по АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка площею 1986 кв.м, надана у приватну власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер - -05-010-0039.

28 жовтня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «ВЕКТОР БАНК» було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як первісний кредитор, відступило ПАТ «ВЕКТОР БАНК», як новому кредитору, права вимоги за кредитним договором № 014/147353/3101/74 від 11 квітня 2008 року.

Також 28 жовтня 2016 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як первісним кредитором, та ПАТ «ВЕКТОР БАНК», як новим кредитором, було укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до умов якого первісний кредитор відступив на користь нового кредитора права вимоги за Договором іпотеки № 014/3101/147353 від 11 квітня 2008 року.

Між ПАТ «ВЕКТОР БАНК» та ТОВ «СВ ФІНАНС» 28 жовтня 2016 року було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «ВЕКТОР БАНК», як первісний кредитор, відступило ТОВ «СВ ФІНАНС», як новому кредитору, права вимоги за Кредитним договором № 014/147353/3101/74 від 11 квітня 2008 року. Пунктом 3.1 зазначеного договору передбачено, що загальна вартість прав вимоги становить 3 170 000,00 грн. Пунктом 3.2 даного договору встановлено, що новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору загальну вартість прав вимоги, вказану в пункті 3.1 договору, в день підписання цього договору шляхом переказу коштів на рахунок первісного кредитора.

28 жовтня 2016 року між ПАТ «ВЕКТОР БАНК», як первісним кредитором, та ТОВ «СВ ФІНАНС», як новим кредитором, було укладено Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого первісний кредитор відступив на користь нового кредитора права вимоги за Договором іпотеки № 014/3101/147353 від 11 квітня 2008 року.

Між ТОВ «СВ ФІНАНС» та фізичною особою ОСОБА_2 28 жовтня 2016 року було укладено Договір відступлення права вимоги (оспорюваний), відповідно до умов якого ТОВ «СВ ФІНАНС», як первісний кредитор, відступило ОСОБА_2 , як новому кредитору, права вимоги за Кредитним договором № 014/147353/3101/74 від 11 квітня 2008 року.

Згідно пункту 2.1 оспорюваного договору відступлення права вимоги, в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор відступає за плату новому кредитору належні йому права вимоги за кредитним договором, а новий кредитор заміняє первісного кредитора як сторону - кредитора у кредитному договорі та приймає на себе всі його права та обов`язки за кредитним договором. Новий кредитор сплачує первісному кредитору вартість прав вимоги, що відступаються (відчужуються) в порядку та на умовах, передбачених договором.

Пунктом 3.1 оспорюваного договору передбачено, що загальна вартість прав вимоги становить 3 173 000,00 грн.

Пунктом 3.2 оспорюваного договору встановлено, що новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору загальну вартість прав вимоги, вказану в пункті 3.1 договору, в день підписання цього договору шляхом переказу коштів на рахунок первісного кредитора.

За змістом пунктів 2.2. та 4.1.6 оспорюваного договору первісний кредитор вважається таким, що відступив, а новий кредитор таким, що набув права вимоги до боржника та набув усіх прав та обов`язків сторони - кредитора за кредитним договором; новий кредитор усвідомлює, що первісний кредитор не несе відповідальності перед новим кредитором, якщо останнім не будуть одержані всі суми заборгованості, процентів, комісій, штрафів і пені, згідно з Додатком № 1 до цього Договору або одержані суми виявляться меншими від вартості прав вимоги, зазначеної в пункті 3.1. Договору.

При цьому додатком № 1 до Договору відступлення права вимоги встановлено, що станом на 28 жовтня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 за кредитом та процентами становить 413 555,98 доларів США та за пенею - 234 993,68 доларів США.

28 жовтня 2016 року між ТОВ «СВ ФІНАНС», як первісним кредитором, та фізичною особою ОСОБА_2 , як новим кредитором, було укладено Договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки (оспорюваний), який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вакуленко С. О., та зареєстрований в реєстрі за № 1661, відповідно до якого первісний кредитор відступив на користь нового кредитора права вимоги за Договором іпотеки № 014/3101/147353 від 11 квітня 2008 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що оспорюваний договір відступлення права вимоги, укладений 28 жовтня 2016 року між ТОВ «СВ Фінанс» та ОСОБА_2 , є договором факторингу і суперечить статті 1079 ЦК України, оскільки договір факторингу може бути укладений лише з фінансовою установою, проте фізична особа ОСОБА_2 не є такою та не має відповідної ліцензії на здійснення факторингових операцій.

Отже, при розгляді позову судам слід було ретельно дослідити умови оспорюваних договорів та дати їм оцінку, враховуючи таке.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Вказаний правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18).

Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Отже, у статтях 512 та 1077 ЦК України розмежовано зміст правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочинів з відступлення права вимоги (цесія) та договорів факторингу.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 ЦК України).

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

У разі відступлення права вимоги (цесії) право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно.

За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися тільки за плату.

За договором про відступлення права вимоги така вимога «відступається за номінальною вартістю» без стягнення додаткової плати, у договорі факторингу визначається розмір винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, який може встановлюватися у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у виді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Щодо суб`єктного складу правочину з відступлення права вимоги та договору факторингу, то за положеннями статей 512 - 518 ЦК України учасником договору про відступлення права вимоги (цесії) може бути будь-яка фізична або юридична особа. Водночас за змістом частини першої статті 1077 ЦК України, статті 350 ГК України та частини п`ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у договорі факторингу беруть участь три сторони: клієнт, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (частина другої статті 1079 ЦК України), фактор, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 ЦК України), та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У частинах першій, другій статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо згідно із законом надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги має бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово формулював правові висновки щодо розмежування договору цесії та договору факторингу, зокрема у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 жовтня 2019 року у справі № 910/13731/18, у постановах Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1017/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 127/8772/17-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 916/1410/19.

Юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг, протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій (частини 1 та 2 статті 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18) також дійшла висновку про те, що договір факторингу є правочином, який характеризується, зокрема, тим, що йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором).

Крім того, у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.

Установлено, що положеннями пункту 3.1 оспорюваного договору передбачено, що загальна вартість прав вимоги становить 3 173 000,00 грн.

Пунктом 3.2 оспорюваного договору встановлено, що новий кредитор зобов`язується сплатити первісному кредитору загальну вартість прав вимоги, вказану в пункті 3.1 договору, в день підписання цього договору шляхом переказу коштів на рахунок первісного кредитора.

При цьому додатком № 1 до Договору відступлення права вимоги встановлено, що станом на 28 жовтня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором від 11 квітня 2008 року № 014/147353/3101/74 за кредитом та процентами становить 413 555,98 доларів США та за пенею - 234 993,68 доларів США.

Отже, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що уклавши договори відступлення права вимоги за кредитним договором та за іпотечним договором, ТОВ «СВ Фінанс» отримало фінансування у розмірі 3 173 000,00 грн, а фізична особа ОСОБА_2 в свою чергу набула право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги.

Вказане свідчить про те, що оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу.

ОСОБА_2 є фізичною особою, не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому не може надавати фінансові послуги, у тому числі й у формі факторингу.

При таких обставинах оскаржуваний договір підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, оскільки відповідно до положень частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), від 10 листопада 2020 року у справі № 638/22396/14-ц (провадження № 14-16цс20).

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, вірно встановив обставини справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку щодо задоволення позову.

Апеляційний суд помилково скасував рішення місцевого суду, тому судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права та на підставі повно, всебічно з`ясованих обставин справи, а тому це рішення відповідно до статті 413 ЦПК України необхідно залишити в силі, а рішення апеляційного суду - скасувати.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єпрем`яна Ліпарита Вардановича задовольнити.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2018 року скасувати, рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 05 жовтня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: С. Ю. Бурлаков

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун