Справа № 513/441/20
Провадження № 2/513/321/20
Саратський районний суд Одеської області
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 грудня 2020 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Златіної О.І., представника позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в смт.Сарата цивільну справу за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нанесені державі збитки,
В С Т А Н О В И В:
05 червня 2020 року командир Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 від імені Військової частини НОМЕР_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь військової частини НОМЕР_1 вартість наданого йому майна, з урахуванням кратності, в розмірі 121007,88 гривень. Кошти стягнути через військову частину НОМЕР_2 .
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 19 квітня 2019 року сержанта ОСОБА_2 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2019 року № 82 звільнено з військової служби на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №28-РС у запас за пунктом "ж", частини 5 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командування військовослужбовцем) з 19 квітня 2019 року та з 20 квітня виключити зі списків особового складу і всіх видів забезпечення.
За наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.03.2018 року № 29-РС сержанта ОСОБА_2 , сержанта з матеріального забезпечення 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 призначено старшиною 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 , шпк "прапорщик", ВОС - 868687А на вищу посаду в порядку просування по службі з шпк "старший сержант" на шпк "прапорщик" на підставі спільної директиви МОУ та ГШ ЗСУ від "31" березня 2017 року №Д-322/1/4дск..
Під час проходження військової служби сержант ОСОБА_2 отримав наступне майно:
Перебуваючи на полігоні у м. Старечі Львівської області завантажив отримане майно до вантажного автомобіля ЗІЛ - 131 для транспортування до постійного місця дислокації частини у смт. Сарата Одеської обл., але належно не оформив передачу майна, що призвело до втрати майна.
Факт нестачі майна по службі РХБЗ військової частини НОМЕР_1 підтверджується актом інвентаризації служби РХБЗ проведеної згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 343 від 29.11.2017р.
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.03.2018р. № 90 з сержанта ОСОБА_2 вирішено стягнути на користь держави у п`ятикратному розмірі вартість втраченого майна на суму 129898 грн. 02 коп. та відповідно до змін до наказу від 22.01.2018р. № 90 на суму 7598 грн. 37 коп. Таким чином, загальна заборгованість за нанесені державі збитки, у п`ятикратному розмірі становить 137496,37 грн.
Представник позивача ОСОБА_1 у суді позов підтримав та просив його задовольнити, надав згоду на заочний розгляд справи.
Відповідачу ОСОБА_2 судові виклики надсилались за адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Судовий виклик на 04 листопада 2020 року на 15:30 годину ОСОБА_2 отримав, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 59). Судовий виклик на 14 грудня 2020 року на 09:30 годину повернувся з відміткою, що він за вказаною адресою не проживає (а.с. 64). Окрім того, за правилами ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади (а.с. 61).
За положеннями ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до частини 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Частинами 1, 2 ст.281 ЦПК України встановлено, що про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою.
Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, повторно не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд дійшов висновку про наявність умов для заочного розгляду даної справи та ухвалив заочне рішення.
Заслухавши представника позивача ОСОБА_1 , дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення позову.
Судом встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) від 26 березня 2018 року № 29-РС ОСОБА_4 сержанта з матеріального забезпечення 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 призначено старшиною 2 мотопіхотної роти військової частини НОМЕР_1 , шпк "прапорщик", ВОС - 868687А на вищу посаду в порядку просування по службі з шпк "старший сержант" на шпк "прапорщик" на підставі спільної директиви МОУ та ГШ ЗСУ від 31 березня 2017 року №Д-322/1/4дск (а.с.31).
З копії накладної від 15.03.2017 року № 1 вбачається, що під час проходження військової служби сержант ОСОБА_2 отримав наступне майно: протигаз ПМК-70 шт. обліковою вартістю 148,00 грн. за од.; плащ захисний ОП-1 - 70 шт. обліковою вартістю 104,00 грн. за од.; панчохи захисні - 70 шт. обліковою вартістю 38,00 грн. за од.; рукавиці БЛ-1М - 70 шт. обліковою вартістю 20 грн. за од.; чохол для пончо та рукавиць - 70 шт. обліковою вартістю 1,00 грн. за од. (а.с.26).
Відповідно рапорту тво командира 2МПР ст. лейтенанта ОСОБА_5 від 20 лютого 2018 року стало відомо, що в ході прийому посади ним було виявлено факт нестачі майна, отриманого молодшим сержантом ОСОБА_2 відповідно до накладної від 15.03.2017 року за № 1 (а.с.17).
З акту службового розслідування по факту нестачі майна по службі РХБЗ військової частини НОМЕР_1 , проведеного на підставі наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 22.03.2018 вбачається, що під час службового розслідування встановлено, що перебуваючи на полігоні у м. Старечі Львівської обл. ОСОБА_2 завантажив отримане майно до вантажного автомобіля ЗІЛ - 131 для транспортування до постійного місця дислокації частини у смт. Сарата Одеської обл., але належно не оформив передачу майна, що призвело до втрати майна (а.с.19-20).
Факт нестачі майна підтверджується: актом інвентаризації служби РХБЗ військової частини НОМЕР_1 , проведеної згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 343 від 29.11.2017 р. (а.с.23-25), довідкою-рахунком на нестачу (безповоротні втрати) майна служби РХБЗ вйськової частини НОМЕР_1 (а.с.22).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 22.03.2018 р. № 90 з сержанта ОСОБА_2 вирішено стягнути на користь держави у п`ятикратному розмірі вартість втраченого майна на суму 137496,37 грн. (а.с. 10-12).
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 19.04.2019 року № 82 ОСОБА_2 звільнено з військової служби на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по особовому складу) №28-РС у запас за пунктом "ж", частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», (у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командування військовослужбовцем) з 19 квітня 2019 року та з 20 квітня виключити зі списків особового складу і всіх видів забезпечення (а.с. 30).
Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.
Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Відповідно до пунктів 1,3 Постанови Верховної Ради України від 23.06.1995 № 243/95-ВР "Про затвердження Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі" (надалі "Положення") ( яке діяло на час виникнення правовідносин між сторонами та втратило чинність 31.10.2019) це Положення визначає підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов`язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами.
Відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.
Військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявності: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди.
Протиправною визнається така поведінка (дія чи бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки.
Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно чи з необережності.
Відповідно до п. 13 розділу III Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, зокрема, у разі недостачі, а також знищення або псування військового майна, переданого їм під звіт для зберігання, перевезення, використання чи для іншої мети.
Відповідно до ст. 1 Закону України "Про Збройні Сили України", ст. ст. 2, 10 Закону України "Про оборону України", Збройні Сили України - це військове формування, на яке покладається оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості. Безпосереднє керівництво Збройними Силами України здійснює Міністерство оборони України, яке відповідно до ст. ст. З, 4, 6, 7 Закону України "Про Збройні Сили України", ст. ст. 8, 13 Закону України "Про оборону України" та п. 1 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006 року № 1080, Міноборони є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади із забезпечення реалізації державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, оборони і військового будівництва.
Відповідно до Закону України "Про Збройні Сили України" організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, об`єднань, з`єднань, військових частин, закладів, установ і організацій.
Військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою, має свою у печатку, утримується за рахунок коштів державного бюджету, веде відокремлене господарство, має самостійний кошторис доходів та кодів економічної класифікації видатків, а також відокремлені рахунки в банківських установах. Майно, матеріальне і грошове забезпечення в/ч НОМЕР_1 є державною власністю, яка входить до сфери управління Міністерства оборони України та закріплено за ним на праві оперативного управління.
Частиною 1 ст. 137 Господарського кодексу України визначено, що правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Відповідно до ч.3 ст. 137 ГК України, право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.
Згідно з пунктом 4 розділу І Положення, відшкодування шкоди військовослужбовцями і призваними на збори військовозобов`язаними провадиться незалежно від притягнення їх до дисциплінарної чи кримінальної відповідальності за дію(бездіяльність), якою державі було заподіяно шкоду.
Правовий аналіз зазначених положень вказує на те, що право звернення з позовом про відшкодування шкоди, завданої втратою військового майна належить відповідним військовим частинам, за якими це майно закріплене на праві оперативного управління відповідно до положень, встановлених для захисту права власності.
Відповідно до ст. 12 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" у разі звільнення особи, притягнутої до матеріальної відповідальності, зі служби або у разі, якщо рішення про притягнення до матеріальної відповідальності особи не прийнято до її звільнення зі служби, відшкодування завданої шкоди здійснюється в судовому порядку в разі відмови особи від її добровільного відшкодування або в іншому встановленому законом порядку.
Сержанта ОСОБА_2 звільнено у запас відповідно до п. "ж" ч.5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту командування військовослужбовцем).
Аналізуючи досліджені докази в їх сукупності, суд вважає доведеними та обґрунтованими вимоги позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 2102 гривні (а.с. 43).
Загальна сума , яка підлягає стягненню з відповідача становить 123109 гривень 88 копійок (121007 грн. 88 коп. + 2102 грн.).
Керуючись ст.ст.2-15, 81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-281, 354 ЦПК України, суд
У Х В А Л И В:
позов Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за нанесені державі збитки задовольнити повністю.
Заочне рішення може бути переглянуто Саратським районним судом за заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Одеського апеляційного суду через Саратський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, а відповідачем-протягом тридцяти з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складене 24 грудня 2020 року.
Суддя А. І. Бучацька