Провадження № 22-ц/4808/1466/20
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Мелінишин Г.П., Томин О.О.

з участю секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2020 року, вскладі судді Бабій О.М. , у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_1 в період перебування в шлюбі з відповідачкою придбали у спільну власність двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Представник позивача посилаючись на те, що квартира придбана сторонами під час шлюбу та є об`єктом спільної сумісної власності, просив провести розподіл квартири та виділити йому та відповідачці по Ѕ частині, виходячи з принципу рівності часток.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на рішення суду. посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права просив рішення суду скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник апелянта зазначив, що позивач просив провести розподіл квартири що знаходиться у будинку по АДРЕСА_2 , тоді як згідно договору №1/11 про співпрацю від 17 грудня 2010 року, згідно п.1.1. відповідачці передавалась трьохкімнатна квартира за АДРЕСА_3 .

Зазначив, що в матеріалах справи відсутній договір відчуження відповідачкою земельної ділянки по АДРЕСА_4 , що виключає набуття відповідачкою спірної квартири за особисті кошти, а тому посилання в рішенні на ту обставину, що відповідач набула квартиру за рахунок земельної ділянки та на підставі договору №1/11 про співпрацю від 17 грудня 2010 року не відповідають матеріалам справи та грунтуються виключно на припущеннях.

Також, на думку представника апелянта, докази які подані відповідачкою, як заперечення проти позову не можуть прийматись судом до уваги, оскільки не були подані нею у встановлений законом строк, та не наведено поважних причин пропуску такого.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 посилається на обгрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Зазначила, що спірна квартира була набута у власність ОСОБА_3 в обмін на земельну ділянку площею 0,0803 га, яка розташована у АДРЕСА_4 кадастровий номер :03:004:0252, яка належала їй на праві особистої приватної власності, а сам по собі факт придбання квартири у шлюбі не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Відповідачка ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заперечили вимоги апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.ч.1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення ухвалене судом першої інстанції вищезазначеним вимогам закону відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що спірна квартира набута у власність відповідачкою ОСОБА_3 в обмін на земельну ділянку яка належала їй на праві особистої приватної власності, тому квартира є особистою приватною власністю відповідачки та поділу між сторонами не підлягає.

З таким висновком погоджується колегія суддів з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 08 серпня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб, про що зроблений актовий запис за № 1129. Після одруження ОСОБА_5 змінила прізвище на ОСОБА_3 .

У шлюбі у них народилось двоє дітей, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно свідоцтва про право власності від 01.02.2011 року, ОСОБА_3 стала власником двохкімнатної квартири за адресою АДРЕСА_5 . Загальна площа квартири 77,1 кв м, житлова площа 37,2 кв м.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25 вересня 2019 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано.

За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Відповідно до статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Відповідно до статті 41 Конституції України та частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, що згідно витягу з рішення Івано-Франківської міської ради від 03.08.2010 року №223 «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок» ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку по АДРЕСА_4 , пл. 0,0803 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Відповідно до договору про співпрацю №1/11 від 17.12.2010 року, укладеного між головою Співзабудівників багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 - ОСОБА_8 та ОСОБА_3 в місячний термін від дня підписання договору власник передає у власність Голови, або третіх осіб земельну ділянку на АДРЕСА_6 .

Пунктом 1.2 Договору голова в місячний термін від дня підписання договору забезпечує передачу Власнику трьохкімнатної квартири АДРЕСА_7 та в місячний термін від дня підписання договору в день нотаріального засвідчення купівлі-продажу земельної ділянки по АДРЕСА_4 повинен виплатити Власнику залишкову суму вартості земельної ділянки.

Розділом третім Договору №1/11 від 17.12.2020 року визначено порядок взаєморозрахунків у відповідності до якого вартість квартири становила 381 645 грн, вартість земельної ділянки 715 000 грн, а також визначено порядок доплати власнику за земельну ділянку у розмірі 333 855 грн.

На підставі зазначеного договору та ряду інших документів виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради прийнято рішення від 01.02.2011 року №40, п.1.123 про оформлення права власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_3 та видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_3 .

З матеріалів справи вбачається, що предметом вищезазначеного договору є земельна ділянка, пл. 0,0803 га розташована у АДРЕСА_6 , що надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:004:0252 .

Дана земельна ділянка набута ОСОБА_3 на підставі п.6 Додатку 1 до рішення Івано-Франківської міської ради від 03.08.2010 року №223LVI «Про передачу у власність та надання в користування громадянам земельних ділянок», що підтверджує факт набуття права власності на неї у порядку безоплатної передачі у власність земельної ділянки.

Відповідно до положень статей 81 і 116 ЗК України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином безоплатно частку із земельного фонду.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається з урахуванням розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18).

Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірна квартира набута у власність відповідачкою ОСОБА_3 в обмін на земельну ділянку яка належала їй на праві особистої приватної власності, а тому є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу між сторонами.

Посилання апелянта на те, що встановлені судом обставини щодо набуття відповідачкою квартири АДРЕСА_3 на підставі договору про № 11 про співпрацю від 17.12.2010 року не відповідають матеріалам справи, так як подані відповідачкою документи містять відомості по квартирі АДРЕСА_8 , а не 15В не заслуговують на увагу.

Судом встановлено, що відповідно до поданого пакету документів у тому числі договору про співпрацю №1/11 від 17.12.2010 року, укладеного між головою Спілки Співзабудівників багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_2 та відповідачкою ОСОБА_3 за заявою останньої, виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради прийнято рішення від 01.02.2011 року №40 про оформлення права власності на нерухоме майно на ім`я ОСОБА_3 та видано свідоцтво про право власності саме на квартиру АДРЕСА_9 .

Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачка набула право власності на будь-яку іншу квартиру.

Необгрунтованими є посилання представника апелянта на те, що суд не взяв до уваги висновки та правові позиції викладені в постановах Верховного Суду.

Так, у постановах Верховного Суду України від 24.05.2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.02.2018 року у справі № 235/9895 у справі № 404/1515/16-ц, постанові Великої палати Верховного суду України від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 міститься висновок про те, що положеннями статей 60, 70 СК України закріплено презумпцію спільності права власності подружжя на майно яке набуте подружжям в період шлюбу, однак така презумпція може бути спростована одним із подружжя, при цьому тягар доказування обставин на спростування обставин презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує.

У процесі розгляду справи відповідач надала суду належні та достатні докази того, що квартира хоча і набута у власність у період шлюбу являється її особистою приватною власністю.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта на те, що докази на підтвердження заперечень на позов подані відповідачкою із пропуском строку на подання таких, оскільки як убачається із матеріалів справи судом першої інстанції (ухвала суду від 04.03.2020 року) відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 про продовження строку на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 , разом з тим, відповідачка у порядку ст. 182 ЦПК України подала заяву, у якій виклала додаткові пояснення щодо заявленого позову.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, рішення суду постановлено з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 02 листопада 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в

касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин