Провадження № 2/344/605/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які є законними представниками неповнолітньої ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 ; усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення у кімнату 1-4,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Івано-Франківського міського суду з позовом до відповідачів про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 ; усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення у кімнату 1-4. Позовні вимоги мотивував тим, що у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 07.09.1995 виданого Агенством з приватизації житлового фонду на підставі рішення Івано-Франківського МВК № 243р від 31.08.1995 року, він являється співвласником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 . Іншими співвласниками є відповідачі. На даний час у квартирі проживають: ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , її чоловік ОСОБА_5 , доньки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Позивач з 1985 року фактично користувався кімнатами №1-3 та 1-4, а відповідачка ОСОБА_2 , її чоловік ОСОБА_4 та їх донька ОСОБА_8 займали кімнати №№1-1 та 1-2. У 1988 році позивач придбав і завіз до квартири нові меблі і зробив за власний кошт ремонт у займаних ним кімнатах №№1-3 та НОМЕР_1 , влаштував індивідуальне опалення, здійснив з дозволу Виконкому міської ради реконструкцію квартири, влаштувавши окремий додатковий вихід із кімнати №1-4 на вулицю. З вересня 1992 по травень 2018 року позивач перебував за кордоном. При цьому, особисті речі позивача продовжували залишатись у займаних ним кімнатах №№1-3 та №1-4, а дані кімнати були позивачем залишені зачиненими. У 1995 році позивач передав довіреність на ім`я відповідача ОСОБА_2 у якій уповноважив її здійснити приватизацію даної квартири на позивача та на відповідачку ОСОБА_2 . Однак ОСОБА_2 , скориставшись відсутністю позивача, без його згоди зареєструвала у квартирі свою неповнолітню доньку ОСОБА_3 та здійснила приватизацію квартири на себе, на ОСОБА_3 та на позивача у рівних частках. У 1995 році відповідачка ОСОБА_2 теж здійснила часткову реконструкцію фасаду будинку, розширивши приміщення № №1 та II. Зазначені вище прибудови не введені в експлуатацію. Після повернення в Україну у травні 2018 року позивач не був допущений відповідачами та третіми особами до користування квартирою, зокрема кімнатами 4 і 5 та виявив, що замки у кімнатах №№1-3 і 1-4 вже були змінені. Відтак позивач з травня 2018 року по даний час вимушений ночувати на дивані, у кімнаті №1-1, яку займає відповідачка ОСОБА_2 , а проживати і зберігати особисті речі при вході у квартиру - приміщенні І, є порушенням його прав як співвласника квартири на володіння і користування квартирою.

11.01.2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали до суду відзив на позовну заяву в якому просили у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. До і після оформлення права власності на спірну квартиру у ній проживали виключно відповідачі як власники та члени їх сімей - чоловік Відповідач - ОСОБА_4 , чоловік ОСОБА_9 та внучки ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . За такий тривалий період проживання у квартирі між ними, як членами сім`ї склався відповідний порядок користування кімнатами. Так, ОСОБА_11 разом з її чоловіком ОСОБА_5 та двома їхніми доньками- ОСОБА_12 та які проживають у двох житлових кімнатах, площею 18,5 кв.м та 11,5кв.м.( відповідно до технічного паспорту, наданого позивачем ці кімнати позначені №№ 1-4 та 1-3 ). Впродовж 2006-2009 рр. власними силами та за власні кошти Відповідачів було здійснено капітальний ремонт цих кімнат та обладнано кухню та санвузол, облаштовано дитячу кімнату. Після проведених змін у 2010 році на підставі заяви в ОКП «Івано- Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» було виготовлено новий технічний паспорт приміщення квартири АДРЕСА_2 . Згідно з технічним паспортом, виготовленим ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» станом на 04.10.2010 року загальна площа всієї квартири становить 105 кв.м.- ( обладнано кухню площею 6,8 кв.м, ванну кімнати площею 3,9 кв.м., коридор площею 3,1 кв.м. , веранду площею 11,3 кв.м., житлову площу збільшено до 59,1 кв.м. шляхом збільшення кімнати №1-3 до 11,1 кв.м. ). Таким чином, ОСОБА_3 як власник та члени її сім`ї- ОСОБА_5 - чоловік, ОСОБА_6 та ОСОБА_13 на даний час користуються приміщеннями, визначеними в технічному паспорті від 04.10.2010р. №№1-4 - житлова кімната площею 11,5 кв.м.,1-11-житлова кімната площею 18,6 кв.м, 1-8- коридор площею 3,1 кв.м,1-10-санвузол площею 3,9 кв.м, 1-9-кухня площею 6.8кв.м. Крім того, що чоловік ОСОБА_14 є інвалідом II групи, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ, № 0227648 (а.с.38-40).

28.01.2019 року позивачем по справі подано до суду відповідь на відзив (а.с.50-52).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задоволити.

Представник відповідача, відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні проти позову заперечила, стверджує, що квартира не приватизована є державним майном, прибудова, яка здійснена до квартири не введена в експлуатацію та є самочинною. Оскільки, відповідач проживає у одній із кімнат приватизованої ним квартири, у іншій проживає його сестра з чоловіком, у спільному користуванні є кухня, коридор, санвузол. ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_13 проживають у добудованій частині квартири з окремою кухнею та санвузлом. Вселення позивача у кімнату де проживає неповнолітня дитина буде суперечити правам та інтересам неповнолітньої дитини.

Треті особи: ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилися, подали заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.196-197,199-200, 201-202 ).

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши всі докази в їх сукупності, суд приходить до таких висновків.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Цивільним процесуальним кодексом України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань.

Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2; Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право).

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 07.09.1995 року виданого Агенством по приватизації державного житлового фонду квартира, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 , ОСОБА_15 доньці, ОСОБА_1 брату в рівних долях(а.с.4).

06.12.2018 року позивач звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з досудовою вимогою про усунення перешкод у користуванні квартирою, встановлення порядку володіння та користування житлом(а.с.8).

На дану чотирьохкімнатну квартиру 06.06.1995 року Івано-Франківське ОБТІ виготовлено технічний паспорт (а.с.5).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень ст.ст.319, 321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є спільною частковою власністю. Кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

За правилом ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи зі змісту вищенаведених положень, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Як роз`яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить встановити порядок користування житловим приміщенням, а саме спірною квартирою, вказуючи на те, що між сторонами спірних правовідносин, які є співвласниками квартири, не досягнуто згоди з приводу порядку користування житловим приміщенням, тому порушене право підлягає до відновлення у судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як було встановлено в судовому засіданні, позивач з 1992 року по 2018 рік проживав за кордоном(США), повернувшись на Україну посилився у кімнату 17,83 кв.м. спірної квартири, тоді як відповідачка з чоловіком і дітьми проживала у зайнятих ними кімнатах з 06.10.1994 року, про що свідчить договір найму житлового приміщення у будинках місцевих Рад народних депутатів, державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій, робила ремонт всієї квартири сама, оплачує комунальні послуги за всю квартиру, тоді як позивач більше двадцяти років не цікавився квартирою, не оплачував та не оплачує на даний час комунальні послуги.

Позивач просить усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом вселення його у кімнату 1-4 площею 18,67 кв.м. , оскільки, на його думку йому було надано дозвіл на добудову до даної квартири, яку він здійснив власними силами.

Проте, як вбачається з листа від 17.04.1984 року наданого на імя батька позивача та відповідачки ОСОБА_16 надано дозвіл на прибудову веранди при умові виготовлення проектної документації(а.с.54). Жодних приватизацій у період до 1992 року позивачем не проводилось.

Оскільки, сторони мають по 1/3 частки у праві власності на спірну квартиру загальна площа, якої становить 105,0 кв. м., житлова площа 59,1 кв.м. складається з чотирьох житлових кімнат площею 1-11,1 кв.м., 2-11,5 кв.м, 3-17,9 кв.м., 4-18,6 кв.м., окремої кухні 13,8 кв.м. і 6,8 кв.м., ванна кімната 4,0 кв.м та 3,9 кв.м., коридор 3,1 і 3,0 кв.м., веранда 11,3 кв.м.(а.с.42,43).

За тривалий період проживання у квартирі, а саме з 1994 року і по теперішній час, між сторонами як членами сім`ї склався відповідний порядок користування кімнатами.

Відповідачка ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_4 проживають у кімнаті 1 -11,1 кв.м.; у кімнаті 2 - 11.5 кв.м. та у 3 - 18.6 кв.м. проживає сімя відповідачки ОСОБА_3 , її чоловік ОСОБА_5 , їхні доньки ОСОБА_6 2001 року народження, ОСОБА_13 2009 року народження; у кімнаті 4 17,9 кв.м. проживає позивач ОСОБА_1 .

За таких обставин, суд приходить до висновку, що позивач займає ізольовану кімнату 4- 17,9 кв.м. відповідно до своєї частки у спірній приватизованій ним квартирі, а вселення його у кімнату у 3 - 18.6 кв.м., яка межує з прохідною кімнатою 2 - 11.5 кв.м. де проживає неповнолітня донька ОСОБА_13 відповідачки ОСОБА_3 , де для дитини створені умови для належного проживання та розвитку, буде порушувати права та інтереси неповнолітньої.

Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про усунення перешкод та встановлення порядку користування квартирою, шляхом вселення є безпідставною та такою що не підлягає до задоволення.

На підставі ст.41, 47 Конституції України, ст.ст. ст.ст.11, 15, 16,310,319,321,322,358,372,383 ЦК України, керуючись ст.ст.12, 81, 89, 263-265, 273 ЦПК України суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які є законними представниками неповнолітньої ОСОБА_7 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про встановлення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 ; усунення перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення у кімнату 1-4 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 24.12.2020 року.

Суддя Пастернак І.А.