Справа № 520/5345/18
Провадження № 6/947/579/20
УХВАЛА

16.12.2020

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого - судді Луняченка В.О. ,

За участю

представника приватного виконавця Парфьонова Г.В. адвоката Гросу В.Є., Громадського О.В.

представника заінтересованої особи - стягувача ОСОБА_1 адвоката Аверіної В.В.

представника заінтересованої особи - боржника ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши заяву приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про встановлення порядку виконання рішення, -

ВСТАНОВИВ:

Приватний виконавець Парфьонов Георгій Володимирович звернувся до суду з заявою щодо встановлення порядку виконання рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №520/5345/18 від 18.08.2019 року шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних (електронних) торгах нерухомого майна боржника, у межах процедури виконавчого провадження ВП № 59869930 у складі зведеного виконавчого провадження АСВП №5987026 , а саме: 1/2 частки житлового будинку літ. «А», загальною площею 282,0 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 0,050 га по АДРЕСА_1 , право власності на яке визнано за ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2011 року у справі №22ц-2235/11 та право на користування якої має неповнолітня особа ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заява обґрунтована тим, що на примусовому виконанні у приватного виконавця знаходиться зведене виконавче провадження АСВП № 59869930 з примусового виконання виконавчого листа № 520/5345/18 виданого 14 серпня 2019 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 753 000,00 грн. та виконавчого листа № 520/5345/18 виданого 14 серпня 2019 року Київським районним судом міста Одеси про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 8800,00 гри., та сплати за витребування доказів у розмірі 352,40 грн., а всього 9252,40 грн. В ході примусового виконання коштів, рухомого майна, належного боржникові на праві власності, на яке можливо звернути стягнення для задоволення вимог стягувача виявлено не було. Встановлено, що ОСОБА_2 офіційно не працевлаштована, доходів, в тому числі за цивільно-правовими договорами не отримує. 27 квітня 2011 року апеляційним судом Одеської області винесено рішення по справі № 22ц-2235/11, відповідно до якого ОСОБА_2 виділено 1/2 частину житлового будинку літ «А», загальною площею 282,0 кв.м., розташованого на земельній ділянці площею 0,050 по АДРЕСА_1 та визнано право власності на частку у вищезазначеному будинку, яке належним чином зареєстровано ОСОБА_2 не було. Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта вбачається що ОСОБА_2 безпідставно звернулась із заявою про припинення права власності на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.10.2019 року задоволено подання приватного виконавця про звернення стягнення на дане нерухоме майно, право власності на яке не було зареєстроване у встановленому порядку. Однак під час виконання рішення суду було встановлено що за даною адресою зареєстрований неповнолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який фактично за даною адресою не мешкає. Відповідно до листа Служби у справах дітей Одеської міської ради зі №6670 від 30.07.2019 року відповідна перевірка для надання дозволу на вчинення правочину відносно нерухомого майна, право користування яким має дитина можлива протягом місяця при наявності певного переліку документів, у тому числі заяви батьків ( опікунів ). Зазначені обставини фактично унеможливлюють виконання рішення суду в частині отримання відповідного дозволу а тому приватний виконавець звертається за вирішенням цього питання до суду.

Від представника заінтересованої особи ОСОБА_2 подано відзив в якому зазначено про категоричну не згоду із зазначеною заявою враховуючу, що раніше ухвалою суду 30.07.2020 року судом вже відмовлялось у задоволені тотожної заяви приватного виконавця а тому повторне звернення по питанню яке вже вирішено судом є зловживанням процесуальними правами та провадження по розгляду такої заяви підлягає закриттю.

Від представника заінтересованої особи ОСОБА_1 подані письмові пояснення , згідно яких представник стягувача наполягала на задоволенні заяви приватного виконавця враховуючи навмисні дії боржників по невиконанню рішення суду яке набрало законної сили.

Як встановлено під час розгляду заяви рішенням Київського райсуду м. Одеси від 02.11.2018 року задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 753 000 ( п`ять мільйонів сімсот п`ятдесят три тисячі ) гривень 00 копійок; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 8800 грн., та сплати за витребування доказів у розмірі 352,40 грн., а всього 9252 ( дев`ять тисяч двісті п`ятдесят дві) гривні 40 гривень.

Постановою Одеського апеляційного суду від 20.06.2019 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 02.11.2018 року змінено в частині мотивування, в іншій частині залишено без змін. Рішення суду набрало законної сили.

На примусове виконання даного судового рішення Київський районний суд м. Одеси 14.08.2019 року видав виконавчий лист, який на теперішній час знаходиться на примусовому виконанні у Приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г.В. Станом на теперішній час, рішення суду боржником не виконано.

Ухвалою суду від 28.10.2018 року було задоволене подання приватного виконавця та звернуто стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ІПН НОМЕР_2 АДРЕСА_1 ), яке не зареєстровано в установленому законом порядку, а саме: 1/2 частку домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду подання судом було встановлено, що 27 квітня 2011 року апеляційним судом Одеської області винесено рішення по справі № 22ц-2235/11, відповідно до якого ОСОБА_2 виділено 1/2 частину житлового будинку літ «А», загальною площею 282,0 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 0,050 по АДРЕСА_1 та визнано право власності на частку у вищезазначеному будинку, яке належним чином зареєстровано ОСОБА_2 не було. Відповідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено що ОСОБА_2 звернулась із заявою про припинення права власності на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК ).

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до ч.1 ст.1 закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених у цьому законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією, цим законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього закону, а також рішеннями, які відповідно до цього закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з ч.1 ст.2 закону «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків.

Відповідно до ч.1 ст.18 закону «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно та в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ч.2 ст.18 закону «Про охорону дитинства» діти члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до ст.12 закону «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє й захищає права та інтереси дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час учинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону.

Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Згідно з п.1 розділу II Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Мін`юсту від 29.06.2016 №2831/5, зареєстрованого в Мін`юсті 30.09.2016 за №1301/29431, реалізація майна здійснюється після визначення його вартості (оцінки) відповідно до ст.57 закону «Про виконавче провадження».

У п.3 розділу II Порядку визначено, що виконавець у строк не пізніше 5 робочих днів після ознайомлення сторін із результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна готує проект заявки на реалізацію арештованого майна, який містить інформацію, передбачену абз.316 п.2 цього розділу.

У пп.3 п.3 розділу II порядку, яким визначено перелік документів (в електронній або паперовий формі), які подаються разом із заявкою на реалізацію арештованого майна, установлено, що в разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Отже, ураховуючи вимоги закону «Про виконавче провадження», закону «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», а також положення №512/5 порядку, державний або приватний виконавець зобов`язаний в разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отримати попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, про яке, зокрема, зазначає в заяві на реалізацію арештованого майна.

Зазначена позиція відповідає висновкам Верховного Суду викладених у постановах від 25.11.2019 у справі №718/482/15-ц та від 10.10.2019 у справі №751/15667/15-ц.

В даному випадку суд розглядаючи питання про необхідність виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на майно боржника, право на користування ким є у неповнолітньої дитини враховує баланс інтересів між правом стягувача на виконання рішення суду, яке набрало законної сили, як складову «права на справедливий суд», а також право неповнолітньої дитина на користування зазначеним майном як втручання у «право на житло».

Згідно ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 9 Конституції України стала частиною національного законодавства України.

Відповідно до статті 19 Конвенції для забезпечення дотримання державами-учасницями Конвенції взятих на себе зобов`язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини (далі Суд).

Пунктом 1 статті 6 Конвенції кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру. У справі Горнсбі проти Греції Суд зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов`язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції.

Слід зауважити, що у справі Півень проти України Суд констатував порушення ст. 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може бути виправданим внаслідок недоліків законодавства, які унеможливлюють його виконання.

Статтею 8 Конвенції передбачає таке: «1. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 2. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших».

У п. 40 рішення Суду від 02.12.2010 року по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36.

При розгляді питання щодо наявності законного втручання у право неповнолітнього ОСОБА_4 на користування майном, на яке звернуто стягнення у порядку виконання рішення суду судом враховується наступне.

Як зазначено вище в разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна копія дозволу органів опіки та піклування або відповідне рішення суду.

Таким чином законодавець передбачив можливість здійснення реалізації нерухомого майна, право на користування якого має дитини не лише при наявності дозволу органів опіки та піклування а і при наявності відповідного рішення суду, яким надано дозвіл. Законодавець читко визначив що зазначені дозволи є альтернативними ( так як визначено спів поставлення дозвіл органу опіки та піклування або рішення суду).

При вирішення питання доцільності втручання суд приймає до уваги обставини, яки були встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому згідно вимог ч.4 ст. 82 ЦПК таки обставини не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи. Так у рішенні суду від 02.11.2018 року зазначено що, у червні 2010 року ОСОБА_1 домовилась із ОСОБА_5 про укладання договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на підтвердження чого у липні того ж року передала ОСОБА_5 в якості завдатку грошові кошти в сумі 220 000 дол. США. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 помер так і не уклавши з позивачкою договору купівлі продажу зазначеного будинку., та не повернувши кошти. Єдиним спадкоємцем майна, що належало померлому, згідно із заповітом від 14.07.2008 року, стала його донька ОСОБА_2 . До спадкової маси увійшло майно у вигляді Ѕ частини житлового будинку літ. А загальною площею 282,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . Інша Ѕ частина будинку рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27.04.2011 року визнано власністю дружини ОСОБА_6 14.04.2011 року відповідачка ( ОСОБА_2 ) власноруч написала розписку, про те, що вона визнає борг свого батька в розмірі еквівалентному 220 000 дол. США та прийняла на себе зобов`язання повернути борг позивачці у повному обсязі після вступу (оформлення) спадщини після смерті батька ОСОБА_7 або за рахунок належного їй на праві приватної власності майна. Під час розгляду цивільної справи №2-4592/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_8 про звернення стягнення на майно спадкодавця ОСОБА_2 подана нотаріально посвідчену заява від 02.06.2011 року про визнання боргових зобов`язань батька і визнання вимог ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно спадкодавця. Крім того згідно нотаріально посвідченої заяви від 06.03.2014 року ОСОБА_2 вказала про те що вона не заперечує проти визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 . Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 23.10.2015 року ОСОБА_2 відкликала свої заяви від 02.06.2011 року та 06.03.2014 року про визнання вимог ОСОБА_1 .

Таким чином з 14.04.2011 року боржнику ОСОБА_2 було достеменно відомо про наявність вимог ОСОБА_1 яки стосувались нерухомого майна. Однак отримавши право власності на зазначену частину будинку ОСОБА_2 почала виконувати дії, яки право вказують на намагання уникнути звернення стягнення на майно скасувавши власну реєстрацію права власності та зареєструвавши за даною адресою неповнолітнього сина, який до цього часу був зареєстрований за місцем проживання батька.

Крім того у відповідності до вимог ч.1 ст. 13 та ч.1 ст. 81 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У даному випадку з боку заявника та стягувача надані докази які підтверджують факт не проживання як самого боржника так і неповнолітньої дитини у спірному об`єкті нерухомості.

З боку представника боржника двічі подавались відзив в якому жодного спростування зазначеним обставинам та доказі на спростування не подані та про їх існування не зазначено.

Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку що заява приватного виконавця підлягає задоволенню з підстав того, що звернення стягнення на зазначене нерухоме майно не завдасть шкоди неповнолітньої особи, яка хоча і має право користування даним майном однак дане право не використовує, у зазначеному об`єкті нерухомості не проживає, а тому право стягувача на виконання рішення суду вважається судом більш переважним ніж право на користування, як складова права на житло.

Що стосується заяви представника заінтересованої особи, що повторне звернення виконавця з аналогічними вимогами про встановлення порядку виконання рішення суду , без оскарження ухвали суду якої було відмовлено у задоволенні минулої заяви суд враховує наступне.

У п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК визначена підстава для закриття провадження у справі у вигляді випадків коли набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Таким чином дане положення стосується лише наявності спору між сторонами, а заява приватного виконавця стосується виконання рішення суду. Яким спір між сторонами розглянутий.

Цивільним процесуальним кодексом України не обмежена кількість звернень виконавця до суду з аналогічних питань на протязі виконання рішення суду.

Також судом враховується, що положеннями ч.7 ст. 82 ЦПК визначено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язкової для суду. Тому правова оцінка викладена в ухвалі від 30.07.2020 року не має значення при вирішенні нового звернення виконавця.

Судом не приймається як обґрунтоване і посилання представника боржника про зловживання приватним виконавцем свого права на звернення до суду із тотожними заявами про встановлення порядку виконання рішення суду, тому що діючим законодавством не передбачено обмеження виконавцю для звернень до суду у випадку необхідності вирішення питань пов`язаних із виконанням рішення суду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258-261, 353,354,435 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Задовольнити заяву приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про встановлення порядку виконання рішення Київського районного суду м. Одеси по справі №520/5345/18 від 18.08.2019 року.

Надати дозвіл на реалізацію (продаж) на прилюдних (електронних) торгах нерухомого майна боржника, у межах процедури виконавчого провадження ВП № 59869930 у складі зведеного виконавчого провадження АСВП №5987026 , а саме: 1/2 частки житлового будинку літ. «А», загальною площею 282,0 кв.м, розташованого на земельній ділянці площею 0,050 га по АДРЕСА_1 , право власності на яке визнано за ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_1 ) на підставі рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2011 року у справі №22ц-2235/11 та право на користування якої має неповнолітня особа ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Повний текст ухвали буде виготовлено протягом п`яти днів з для винесення вступної та резолютивної частини.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання повного тексту суддею, та може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали суду виготовлений 21.12.2020 року.

Суддя Луняченко В. О.