П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2020 року місто Київ

справа № 761/42188/19

провадження №22-ц/824/11751/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кравченком Сергієм Володимировичем,

на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 6 липня 2020 року, ухвалене у складі судді Фролової І.В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку та моральної шкоди.

Позов обґрунтовано тим, що 29 червня 2015 року мала місце дорожньо-транспортна пригода, в якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль марки TOYOTA AVENSIS, номер державної реєстрації НОМЕР_1 . Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року у справі про адміністративне правопорушення №761/19134/15-п винною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 , водія автомобіля марки «Міцубісі», номер державної реєстрації НОМЕР_2 .

30 червня 2015 року позивачка звернулася до страховика з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (зареєстровано за №ЦВ/15/1111), а 5 серпня 2015 року із заявою про страхове відшкодування. 28 серпня 2015 року їй було перераховано на картковий рахунок платіж у сумі 25 140,14 гривень в якості страхового відшкодування по страховому випадку.

Через незгоду із сумою страхового відшкодування, позивачка звернулася до суду з позовною заявою до Печерського районного суду міста Києва, вимагаючи виплати страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності страховика, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу» у сумі 50 000 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 22 вересня 2016 року призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої були поставлені питання, які мали на меті визначити розмір збитків, що підлягали відшкодуванню потерпілій, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 29 червня 2015 року. За результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи 16 листопада 2016 року складено висновок експертів №16108/16-54 згідно якого: вартість відновлювального ремонту належного позивачу автомобіля станом на день дорожньо-транспортної пригоди становить 118530,49 грн.. Під час розгляду цивільної справи про стягнення страхового відшкодування, страховик визнав свої зобов`язання з виплати страхового відшкодування за страховим випадком, що є предметом цієї справи у сумі 49368,64 гривень і здійснив доплату страхового відшкодування на її користь у сумі 23228,50 гривень.

З моменту виплати страховиком страхового відшкодування у сумі 49368,64 гривень, договірне зобов`язання страховика по відшкодуванню шкоди, заподіяної дорожньо-транспортною пригодою, припинилось, оскільки перерахована ним сума відповідала граничному розміру відповідальності страховика. Однак, з припиненням договірного зобов`язання страховика, деліктне зобов`язання заподіювача шкоди не припинилось, адже суми страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування шкоди, заподіяної позивачу дорожньо-транспортною пригодою.

Посилаючись на зазначені обставини, та на підставі ст.1194 ЦК України просила стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму матеріального збитку, заподіяного дорожньо-транспортною пригодою, у розмірі 69 161, 85 грн., моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., а також судові витрати у справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 6 липня 2020 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріального збитку та моральної шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 69 161, 85 грн. суми матеріального збитку, заподіяного дорожньо-транспортною пригодою.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кравченко С.В. подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права. В апеляційній скарзі зокрема, посилається на те, що відносини, які склалися між позивачем, страховиком та відповідачем не є субсидіарними в нормативному розумінні., а тому до них не може бути застосована ст.619 ЦК України. Крім того, судом першої інстанції невірно визначений початок перебігу позовної давності до вимог позивача. Також посилається на те, що судом першої інстанції не з`ясовано в якому стані знаходиться автомобіль, належний позивачеві, чи здійснено відновлювальний ремонт автомобіля, яка реальна вартість такого ремонту, та не встановлено особу, яка понесла такі витрати, що призвело до необґрунтованості та несправедливості рішення. Оскаржуване рішення суду не містить вмотивованого обґрунтування розміру понесених позивачем судових витрат.

Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржується, оскільки таких доводів апеляційна скарга не містить, а тому відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України судом апеляційної інстанції в цій частині не переглядається. Представник позивача надала суду письмові пояснення у справі, в яких просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 серпня 2020 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 вересня 2020 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Справу розглянуто в порядку ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі судового рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Установлено, що 29 червня 2015 року в м. Києві по вул. О. Гончара сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Міцубісі», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 , та автомобіля «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_3 , яким керувала ОСОБА_1 ..

Внаслідок ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Дорожньо-транспортна пригода сталась в результаті порушення ОСОБА_2 правил дорожнього руху, що підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 14 липня 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу.

Після дорожньо-транспортної пригоди позивач звернулася до страховика з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (зареєстровано за №ЦВ/15/1111), а також з із заявою про страхове відшкодування (зареєстрована за №ЦВ/15/1111).

28 серпня 2015 року на картковий рахунок позивача надійшов платіж у сумі 25140,14 гривень, в якості страхового відшкодування по страховому випадку, що є предметом заявленого позову.

Не погоджуючись із сумою страхового відшкодування, виплаченого ОСОБА_1 28 серпня 2015 року страховиком, остання звернулася з позовною заявою до Печерського районного суду міста Києва, вимагаючи виплати страхового відшкодування у межах ліміту відповідальності страховика, встановленого Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу» у сумі 50 000 грн..

В процесі розгляду цивільної справи про стягнення страхового відшкодування, ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 вересня 2016 року було призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої були поставлені питання, які мали на меті визначити розмір збитків, що підлягає відшкодуванню потерпілому, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталася 29 червня 2015 року.

За результатами проведення комісійної судової автотоварознавчої експертизи 16 листопада 2016 року складено висновок експертів №16108/16-54 згідно якого: вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача станом на день дорожньо-транспортної пригоди склала 118 530,49 грн..

Під час розгляду цивільної справи про стягнення страхового відшкодування, страховик визнав свої зобов`язання з виплати страхового відшкодування за страховим випадком, що є предметом цієї справи у сумі 49 368,64 грн. і здійснив доплату страхового відшкодування на користь позивача у сумі 23 228,50 грн.

Різниця між фактичним розміром шкоди, що дорівнює вартості відновлювального ремонту, та страховою виплатою складає 69161 грн.85 коп.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що безпосередній заподіювач шкоди, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, відповідальний перед потерпілим у розмірі, що відповідає різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) . Оскільки вартість відновлювального ремонту, що підтверджується висновком судової автотоварознавчої експертизи, складає 118530 грн., страховик винної особи сплатив 49368 грн.64 коп., різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою відповідно до положень ст.1194 ЦК України в сумі 69161 грн.85 коп. підлягає стягненню з відповідача як особи, винної у дорожньо-транспортній пригоді. Відмовляючи у застосуванні позовної давності до вимог позивача, суд першої інстанції виходив із того, що страховик винної особи перед потерпілим є основним боржником, а винна особа є субсидіарним боржником, відповідальність останнього настає у разі не отримання потерпілою особою від основного боржника - страховика відшкодування шкоди в повному обсязі і в межах різниці між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Оскільки страховик ТДВ СК «Альфа-Гарант» як страховик винної особи виконав своє зобов`язання перед ОСОБА_1 1 березня 2017 року добровільно, після визначення 16 листопада 2016 року експертним шляхом вартості відновлювального ремонту належного позивачеві автомобіля, саме з цього моменту у відповідачки ОСОБА_2 виник обов`язок сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням. Зважаючи на зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не було пропущено строк позовної давності для звернення з відповідним позовом до суду.

Такий висновок суду ґрунтується на встановлених судом обставинах і відповідає вимогам матеріального права.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою ( п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної особи або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

В деліктному зобов`язанні діє принцип відшкодування шкоди в повному обсязі ( ст.ст.22, 1166 ЦК Укаїни). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Водночас принципи регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. Тобто винятком із загального правила вважається страхування відповідальності, суть і призначення якого саме й полягає в тому, що страховик згідно з договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів бере на себе обов`язок відшкодувати третім особам шкоду, завдану страхувальником.

Відшкодовуючи шкоду за боржника, його страховик здійснює страхову виплату - страхове відшкодування лише в межах страхової суми за договором страхування цивільно-правової відповідальності.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою. Тобто у такому разі потерпілий має право звернутися безпосередньо до страхувальника (завдавала шкоди, відповідальної особи) з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

З метою захисту інтересів потерпілого згідно з положеннями статті 1194 ЦК України на страхувальника (боржника) покладається додаткова - субсидіарна відповідальність, яка застосовується у випадку, коли в зобов`язанні беруть участь два боржники, один з яких є основним, а другий - додатковим (субсидіарним). При цьому основним боржником є саме страховик, який за договором цивільно-правової відповідальності зобов`язався відшкодувати третім особам шкоду, завдану його страхувальником, а субсидіарним (додатковим) - сам боржник.

Згідно зі ст.619 ЦК України субсидіарний боржник несе відповідальність перед кредитором додатково до відповідальності основного боржника. Тобто потерпіла особа має право висувати вимогу до субсидіарного боржника не одразу, а лише в тому випадку, якщо цю вимогу не задовольнив основний боржник.

Отже, якщо у деліктному зобов`язанні боржників декілька, один з яких є основним - страховик, а другий - додатковим (субсидіарним - винна особа, страхувальник), між якими укладено договір страхування цивільно-правової відповідальності, і потерпіла особа не отримала від основного боржника страховика відшкодування шкоди в повному обсязі, то потерпіла особа в майбутньому може звернутися в порядку ст.1194 ЦК україни до субсидіарного боржника за відшкодуванням різниці між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в межах ліміту відповідальності страховика. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку.

Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється, якщо отриманого страхового відшкодування недостатньо для відшкодування шкоди в повному обсязі.

Сплата страховиком ТДВ СК «Альфа-Гарант» 1 березня 2017 року страхового відшкодування в межах ліміту відповідальності не припинило деліктного зобов`язання відповідачки ОСОБА_2 по відшкодуванню позивачці шкоди в повному обсязі. Право на пред`явлення вимоги до винної у ДТП особи на підставі ст.1194 ЦК України у позивачки виникло після визначення фактичного розміру шкоди ( 16 листопада 2016 року ) та після визначення розміру страхового відшкодування ( 1 березня 2017 року).

За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач звернувся до суду з позовом до відповідача в межах встановленого законом трирічного строку.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції невірно визначений початок перебігу позовної давності, в даному випадку, на думку апелянта, позовна давність має обчислюватися з моменту ДТП, не ґрунтуються на вимогах закону і підлягають відхиленню.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції неправильно визначено суму матеріального збитку у розмірі вартості відновлювального ремонту автомобіля позивача, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку із пошкодженням або знищенням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) ( п.1 ч.2 ст.22 ЦК України).

Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначаються відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Отже, винна у дорожньо-транспортній пригоді особа повинна відшкодувати потерпілому вартість відновлювального ремонту транспортного засобу. Вартість відновлювального ремонту є збитками, які підлягають відшкодуванню винною особою в повному обсязі, без урахування коефіцієнту фізичного зносу, за мінусом сплаченого страховиком винної особи страхового відшкодування.

Розмір збитків, завданих позивачу підтверджується висновком комісійної судової авто товарознавчої експертизи від 16 листопада 2016 року, який є належним, допустимим та достатнім доказом на підтвердження розміру збитків, які мала понести позивач для відновлення свого власного пошкодженого автомобіля.

Правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/19288/14-ц, у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 591/3152/16-ц не можуть бути враховані при розгляді цієї справи, оскільки фактичні обставини у цих справах різні. У справі № 591/3152/16-ц позивач заявляв вимогу про стягнення фактично понесених витрат на ремонту автомобіля, а у справі № 753/19288/14-ц позов про відшкодування шкоди був заявлений не власником автомобіля. У справі, яка переглядається апеляційним судом, позовні вимоги заявлені власником автомобіля, яка для відновлення пошкодженого автомобіля має понести витрати.

За таких обставин висновки суду першої інстанції щодо наявності підстав для розрахунку розміру збитків, які підлягають стягненню з відповідача на підставі ст.1194 ЦК України, виходячи з того, що фактичний розмір шкоди заподіяний позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відповідає вартості відновлювального ремонту, є законним і обґрунтованим.

Правові позиції Верховного Суду, викладені у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 753/19288/14-ц, у постанові від 25 березня 2019 року у справі № 591/3152/16-ц не можуть бути враховані при розгляді цієї справи, оскільки фактичні обставини у цих справах різні. У справі № 591/3152/16-ц позивач заявляв вимогу про стягнення фактично понесених витрат на ремонту автомобіля, а у справі № 753/19288/14-ц позов про відшкодування шкоди був заявлений не власником автомобіля. У справі, яка переглядається апеляційним судом, позовні вимоги заявлені власником автомобіля, яка для відновлення пошкодженого автомобіля має понести витрати.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності в рішенні суду обґрунтування розміру витрат позивача на правничу допомогу, а також відсутності доказів на підставі яких визначений розмір витрат не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і він очікує понести в зв`язку з розглядом справи.

На виконання вимог ч.1 ст.134 ЦПК України позивачкою ОСОБА_1 до позовної заяви наданий попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які вона очікує понести в зв`язку з розглядом справи.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Як убачається з протоколу судового засідання від 6 липня 2020 року представник позивача зробив відповідну заяву, заявивши, що загальна сума судових витрат на правничу допомогу складає 15300 грн., при цьому 6000 грн. на момент розгляду справи були недоплачені.

На підтвердження вже на той час сплачених коштів позивачем надані акти приймання-передачі від 31 жовтня 2018 року, від 31 жовтня 2018 року, від 30 квітня 2018 року ( а.с.105-107). Загальна сума виконаних робіт, про які зазначено в актах, а саме представництво інтересів клієнта в суді першої інстанції, вартість робіт 1000 грн., підготовка позовної заяви, вартість 4800 грн., збирання доказів та оформлення додатків до позовної заяви, вартість 3500 грн., складає 93000 грн. Ці акти були направлені відповідачу разом з відповіддю на відзив і отримані відповідачем 23 червня 2020 року, про що зазначено відповідачем у запереченнях на відповідь на відзив.

На виконання абз2 ч.8 ст.141 ЦПК України позивачем протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду до суду була подана заява з додатками, а саме договір № 30/18-п про надання правової допомоги від 1 липня 2018 року, акти приймання - передачі від 30 червня 2020 року на суму 5000 грн., акти приймання - передачі від 6 липня 2020 року на суму 1000 грн. дублікати квитанцій в кількості 4 штук на загальну суму 15300 грн. ( а.с 141-150).

Зважаючи на закріплене у частині першій статті 59 Конституції України право кожного на правову допомогу (професійну правничу допомогу), а також враховуючи, що позивачем доведені його витрати за надані адвокатом послуги і виконана адвокатом робота, розмір витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, підстави для його зменшення відсутні, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15300 грн. є законним.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених позивачем у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд виходить з наступного.

До письмових пояснень на апеляційну скаргу представником позивача адвокатом Дикою Т.В. надані наступні документи: акт приймання - передачі від 4 вересня 2020 року , дублікат квитанції від 7 вересня 2020 року ( а.с. 200-201) . Адвокатом виконані наступні роботи: ознайомлення зі змістом апеляційної скарги відповідача та складання письмових пояснень на апеляційну скаргу, формування пакету документів, подача письмових пояснень, загальна вартість наданих послуг складає 7200 грн.

Надані позивачем документи дають підстави вважати доведеним розмір витрат позивача на правничу допомогу у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Так як у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням наведено, керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Кравченком Сергієм Володимировичем,- залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 6 липня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус