Ухвала

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 489/1350/20

провадження № 61-19157ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

17 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 19 вересня 1998 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірваний 13 вересня 2010 року на підставі рішення суду від 02 вересня 2010 року. Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який після розірвання шлюбу проживає з нею. З 01 вересня 2017 року син сторін навчається за контрактом на денній формі навчання в Національному Університеті кораблебудування ім. Ад. Макарова у м. Миколаєві. Стипендію сину не сплачують, ніякого доходу він не має. За навчання сина вона сплачує самостійно. Відповідач працює та отримає пенсію, але ухиляється від утримання дитини, приховує справжній розмір свого доходу. Крім того дитина має певні захворювання та потребує лікування. Вона також хворіє та має на утриманні ще хвору матір.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути із ОСОБА_2 на її користь аліменти на повнолітнього сина з 01 серпня 2017 року у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу до досягнення дитиною 23 річного віку; зобов`язати ОСОБА_2 компенсувати 50 відсотків витрат на навчання сина починаючи з 01 вересня 2017 року та зобов`язати відповідача в подальшому нести в рівних долях витрати на навчання сина.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2020 року, залишеним без змін постановою Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частки з усіх видів доходів (заробітку) щомісячно, починаючи з 17 березня 2020 року, і до закінчення дитиною навчання, але не більш ніж до досягнення 23 років. У задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткових витрат на навчання сина ОСОБА_3 відмовлено.

Частково задовольняючи позов, суди першої та апеляційної інстанцій виходили із того, що відповідач зобов`язаний надавати матеріальну допомогу сину, який продовжує навчання, а тому із відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти у розмірі 1/6 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 17 березня 2020 року на період навчання, але не більше, ніж до досягнення дитиною 23-річного віку. При визначенні розміру аліментів суди врахували стан здоров`я дитини, стан здоров`я та матеріальне становище відповідача, наявність на його утриманні іншої малолітньої дитини, непрацездатної матері.

Відмовляючи у задоволенні вимог про стягнення із відповідача на користь позивача додаткових витрат, суди попередніх інстанцій виходили із того, що у випадку необхідності дитиною матеріальної допомоги у зв`язку із навчанням, правила статті 185 Сімейного кодексу України, якою передбачено зобов`язання одного із батьків брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо), не підлягають застосуванню, оскільки такі правовідносини регулюються статтею 199 Сімейного кодексу України.

07 грудня 2020 року від ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку без застосування електронного цифрового підпису до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року вказану касаційну скаргу повернуто заявниці.

23 грудня 2020 року від ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку із застосуванням електронного цифрового підпису до Верховного Суду надійшла касаційна скарга на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2020 року та постанови Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявниця просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами єсправи про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов`язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Предметом позову у цій справі є стягнення аліментів, оплата додаткових витрат на дитину, а тому відповідно до вимог ЦПК України справа є малозначною.

Касаційна скарга не містить посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.

При цьому Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно яких державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, та касаційна скарга не містить посилання на передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадки, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 3 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд,

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня 2020 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 03 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик