Номер провадження: 22-ц/813/2907/20
Головуючий у першій інстанції Жуган Л. В.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.12.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Князюка О.В., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Жуган Л.В. 16 грудня 2015 року у м. Одеса, -

встановила:

У листопаді 2014 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулося до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 2-4, 97-98).

В обгрунтування позову ПАТ «УкрСиббанк» посилалося на те, що між позивачем та ОСОБА_1 08 жовтня 2007 року був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого АКІБ «УкрСиббанк» надало ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 77 500 доларів США, а ОСОБА_1 зобов`язалась повернути кредит та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,5% річних, шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених договором, у строк до 08 жовтня 2022 року.

В якості забезпечення зобов`язання по кредитному договору, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 08 жовтня 2007 року був укладений договір поруки №147975. Відповідно до умов договору поруки ОСОБА_2 , як поручитель, зобов`язався відповідати у повному обсязі перед АКІБ «УкрСиббанк» за належне виконання ОСОБА_1 виниклого зобов`язання по кредитному договору №0 від 08 жовтня 2007 року.

У зв`язку із тим, що відповідачі порушили умови взятих на себе зобов`язань, що випливають з кредитного договору, позивач за уточненими (збільшеними) позовними вимогами, просив суд стягнути на користь ПАТ «УкрСиббанк» з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі 142 137,20 доларів США, що в гривневому еквіваленті, згідно офіційного курсу гривні до долару США (21,9866), встановленого НБУ станом на 17 липня 2015 року, становило 3 125 126,11 грн. та складалось із: заборгованості за кредитом у розмірі 73 695,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 17 липня 2015 року становитло 1 620 326,71 грн.; заборгованості по процентам у розмірі 45 140,39 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 17 липня 2015 року становило 992 487,63 грн.; заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам у розмірі 16 268,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 17 липня 2015 року становило 35 7683,61 грн.; заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом у розмірі 7 032,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 17 липня 2015 року становило 154 628,17 грн. (т.1 а.с. 97-98).

Окрім цього, позивач просив суд у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Також, АТ «УкрСиббанк» просило суд у резолютивній частині рішення встановити спосіб та порядок його виконання, зокрема встановити, що виконання рішення здійснювати за курсом, встановленим Національним банком України на день виконання рішення суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року позов ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 жовтня 2007 року у загальному розмірі 142 137,20 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на 16 грудня 2015 року становило 3 333 302,83 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом 73 695,81 доларів США, що в гривневому еквіваленті становило 1 728 262,92 гривень; заборгованості по процентам 45 140,39 доларів США, що в гривневому еквіваленті станом на 16 грудня 2015 року становило 1 058 601,05 гривень; заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам 16 268,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становило 381 510,29 гривень; заборгованості по пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом 7 032,81 доларів США 81 цент, що в гривневому еквіваленті станом на 16 грудня 2015 року становило 164 928,57 гривень. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» витрати по оплаті судового збору у розмірі 3 654 гривні. У задоволенні іншої частини позову відмовлено у повному обсязі (т. 1 а.с. 181-188).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було задоволено. Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовлено (т. 2 а.с. 12-20).

Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк» було задоволено частково. Рішення апеляційного суду Одеської області від 20 грудня 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (т. 2 а.с. 60-64).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «УкрСиббанк» відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано, що Банк змінив Статут та став мати назву ПАТ «УкрСиббанк», і про ці зміни відповідача не було повідомлено. У позивача у наданому Сертифікаті-дозволі валютних операцій відображено - відкриття валютних рахунків та їх обслуговування, що означає, що при укладанні договору кредитор зобов`язаний був відобразити грошову позику у гривні, а потім провести валютну операцію обміну гривні на іноземну валюту. На підставі викладеного, договір є нікчемним. Крім того, судом безпідставно не застосовано строк позовної давності.

Сторони у справі, відповідно до вимог ст.ст. 128, 130 ЦПК України, про час, дату і місце слухання справи 08 грудня 2020 року сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, через обмеження доступу до зали судового засідання Одеського апеляційного суду внаслідок поширення в Україні коронавірусної інфекції COVID-19, не подавали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді питання про визначення місця проживання дитини, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,згідно Договору про надання споживчого кредиту №0 від 08 жовтня 2007 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_1 отримала кредит в розмірі 77 500 доларів США та зобов`язалась щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом у розмірі 10,5% річних, а також здійснювати щомісячне погашення кредиту у строк до 08 жовтня 2022 року.

Згідно п. 1.2.2 кредитного договору визначено, що позичальник у будь-якому випадку зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в термін не пізніше 08 жовтня 2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного Банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу 12 цього Договору на підставі будьякого з п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5. (у випадку не сплати Позичальником чергового ануїтентного платежу в установлений договором день сплати ануїтентного платежу більше ніж на один місяць, та/або порушення інших умов Договору та/або у випадку порушення Позичальником та/або Заставодавцем та/або Поручителем та/або гарантом умов укладеного з Банком договору щодо надання забезпечення виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором, Банк має право вимагати досторокового повернення кредиту та нарахованих процентів у порядку, встановленому Розділом 12 цього Договору), 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14 Договору (невиконання Позичальником вимоги Банку щодо досторокового повернення кредиту у разі порушення умов Договору в порядку, встановленому Розділом 12 Договору, вважається істотним порушенням умов цього Договору).

Згідно п.12.1 Розділу 12 Договору, відповідно до ст.ст. 525, 611 ЦК України сторони погодили, що у випадку настання обставин, визначених у п.п. 2.3., 4.9., 5.3., 5.5., 5.6., 5.8., 5.10., 8.4., 10.2., 10.14 цього Договору, та направлення Банком на адресу Позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення Позичальником порушень умов за цим Договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання Позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни Позичальником адреси без попереднього про це письмового повідомлення Банку, чи у разі не отримання Позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) Банку з інших підстав протягом 40 календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги)Банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 календарний день з дати відправлення Позичальникуповідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від Банку.

Відповідно до п. 8.1 кредитного договору, у випадку порушення зобов`язання позичальником в частині не сплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому ніж передбачено цим договором; на прострочену суму основного боргу Банк нараховує відповідні проценти, в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу збільшеної на 0,5%. Нарахування підвищеної процентної ставки на прострочену суму основного боргу починається з дня виникнення простроченої суми основного боргу (дня сплати ануїтетного платежу); на суму прострочених процентів Банк може нарахувати пеню, починаючи з 32 (тридцять другого) календарного дня, якщо розрахувати з дати виникнення прострочених процентів. Пеня нараховується в наступному порядку, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, якщо сума такого платежу виражена у гривні; в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквівалентну) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Позичальник повинен сплатити пеню за цим договором за першою вимогою банку.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст.ст. 526, 612 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно вимог ст.599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

За змістом ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання та на вимогу кредитора зобовязаний сплатити йому суму боргу та проценти від простроченої суми.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08 листопада 2019 року № 127/15672/16-ц вказала, що стаття 625 ЦК України застосовується до моменту повного виконання основного зобов`язання. Тому, у випадку пред`явлення позовної заяви про стягнення платежів, передбачених даною статтею, суди повинні стягувати всю суму заборгованості. Якщо ж від відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності, то суд повинен задовольнити позовні вимоги у частині стягнення боргу за останні три роки, що передували зверненню до суду.

Вимога про дострокове повернення кредиту була надіслана ПАТ «УкрСиббанк» на адресу ОСОБА_1 19 вересня 2014 року. Отже, банк змінив встановлений договором строк виконання зобовязання, і у зв`язку із неотриманням позичальником вищевказаної вимоги, термін повернення кредиту вважається таким, що настав на 41 календарний день з дня дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту, тобто, 30 жовтня 2014 року (19 вересня 2014 року + 41 календарний день = 30 жовтня 2014 року).

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що позивач, звернувшись до відповідача із вимогою про дострокове повернення кредиту, змінив строк виконання зобовязання за кредитним договором з 08 жовтня 2022 року на 30 жовтня 2014 року.

З виписки за кредитним договором за період з 09 жовтня 2007 року по 20 жовтня 2014 року вбачається, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості за відсотками відповідач здійснила 13 травня 2011 року на суму 100 доларів США.

Відповідач ОСОБА_1 заявила про застосування позовної давності, подавши до суду заяву про застосування строку позовної давності 27 жовтня 2015 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Відповідно до змісту ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦПК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню на користь позивача сума боргу по тілу кредиту за останні три роки, що передували зверненню до суду, а саме з 06 листопада 2011 року, у розмірі 69 275, 15 доларів США, а також заборгованість по процентам за аналогічний період у розмірі 26 312, 26 доларів США.

Що стосується необхідності стягнення заборгованості саме у іноземній валюті, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до статті 192 Цивільного кодексу України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, відповідно до чинного законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до статті 533 Цивільного кодексу України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить.

Отже, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення правочинів, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 Цивільного кодексу України, а також частини першої статті 1049 Цивільного кодексу України, належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, вносить двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічні висновки Верховного Суду про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 у справі № 761/12665/14-ц, від 16 січня 2019 у справах № 373/2054/16-ц, № 464/3790/16-ц та від 23 жовтня 2019 у справі № 723/304/16-ц.

Що стосується вимог Банку про стягнення пені, то колегія суддів доходить до висновку про часткове їх задоволення в межах річного строку позовної давності, виходячи з наступного.

Частиною 2 статті 258 ЦК України передбачено, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність тривалістю один рік.

Отже, у разі, коли на момент звернення з позовом виконання зобов`язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду, якщо не будуть визначені поважними причини пропуску даного строку.

Таким чином, колегія суддів погоджується із розрахунком Банку щодо розміру пені за просторочення сплати по кредиту, та пені за просторочення сплати процентів, оскільки такий розрахунок здійснений позивачем в межах річного строку, що передував зверненню Банком до суду із даним позовом.

Одночасно, колегія суддів вважає необгрунтованими вимоги ПАТ «УкрСиббанк» щодо стягнення пені у доларах США.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.

Відповідно до цієї постанови як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046, частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме в тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обчисленні 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена в договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

Таким чином цей висновок стосується можливості виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, та нарахування 3 % річних, визначених статтею 625 ЦК України, які входять до складу грошового зобов`язання та мають компенсаційний характер, в іноземній валюті.

Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, то нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.

Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19).

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» підлягає пеня за прострочення сплати по кредиту у розмірі 32 441, 65 гривень, та пеня за прострочення сплати процентів у розмірі 77 052 гривень.

Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем своїх договірних зобов`язань перед банком, колегія суддів доходить до висновку, що задоволенню підлягають вимоги про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованості за тілом кредиту в сумі 69 275, 15 доларів США, заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 26 312, 26 доларів США, пені за прострочення сплати по кредиту у розмірі 32 441, 65 гривень, та пені за прострочення сплати процентів у розмірі 77 052 гривень.

Одночасно, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя за кредитним договором ОСОБА_2

ПАТ «УкрСиббанк» рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми заборгованості за кредитним договором з поручителя не оскаржувало.

Що стосується посилання апелянта на факт нібито відсутності ліцензії у позивача на надання кредиту в іноземні валюті, то колегія суддів враховує, що законодавцем в ст.ст. 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» чітко визначені банківські операції, здійснювати які банки мають право на підставі банківської ліцензії незалежно від валюти, яка використовується національної або іноземної.

Згідно з ст. 55 ч.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

В силу ст. 5 ч.ч.1,2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Відповідно до ст. 5 ч.4 п.п.«в»,«г», індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, такі операції: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Згідно ст. 44 ч.1, ч.2 п.1, Закону України «Про Національний банк України», Національний банк діє як уповноважена державна установа при застосуванні законодавства України про валютне регулювання і валютний контроль. До компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належить, зокрема, видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій.

Відповідно до п.5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України №275 від 17 липня 2001 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Таким чином, ст. 5 ч.2 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», передбачено право банку на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) здійснювати валютні операції, в тому числі надавати кредити у іноземній валюті фізичним особам та відповідно вимагати виконання зобов`язання в іноземній валюті.

З доданих до матеріалів справи Банківської ліцензії №75 від 24 грудня 2001 року, виданої АКІБ «УкрСиббанк» на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 закону України «Про банки і банківську діяльність» та Дозволу №75-2 виданого Національним Банком України (НБУ) Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» від 9.11.2002 року, зареєстрованому НБУ 328.10.1991 року за номером 57, який має банківську ліцензію за номером 75, видану НБУ 24.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з додатком до цього дозволу, вбачається, що за переліком операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк» є здійснення операцій з валютними цінностями.

Тобто, як вірно вказано у рішенні суду першої інстанції, зазначений доказ спростовує заперечення відповідачів про відсутність у АКІБ «УкрСиббанк» права на здійснення валютних операцій на період видачі кредиту в доларах США на час видачі кредиту у жовтні 2007 року.

Крім того, безпідставним є посилання у апеляційній скарзі ОСОБА_1 на нікчемність укладеного кредитного договору, оскільки в установленому законом порядку вказаний договор не оскаржений апелянтом, та не визнаний, у встановленому законом порядку, недійсним.

А тому, враховуючи закріплений у ст. 204 ЦК України принцип презумпції правомірності правочину, згідно якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, колегія суддів вважає дійсним кредитний договір №0 від 08 жовтня 2007 року, укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

При викладених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не у повному обсязі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до частково неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 рокупідлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, із постановленням у цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Також, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів доходить до висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 120, 03 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015 року скасувати в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Постановити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором- задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № НОМЕР_2 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, ) заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 08 жовтня 2007 року за тілом кредиту в сумі 69 275, 15 доларів США, заборгованість за відсотками за користування кредитом в сумі 26 312, 26 доларів США, пеню за прострочення сплати по кредиту у розмірі 32 441, 65 гривень, та пеню за прострочення сплати процентів у розмірі 77 052 гривень. В іншій частині позовних вимог до ОСОБА_1 відмовити.

В іншій частині судове рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 ) на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (рахунок № НОМЕР_2 в АТ «УкрСиббанк», м. Харків, МФО 351005, ) суму судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 120, 03 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 18 грудня 2020 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.В. Князюк

О.М. Таварткіладзе