ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 743/224/20

Головуючий у першій інстанції Жовток Є. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1229/20, № 22-ц/4823/1242/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

із секретарями: Зіньковець О.О., Шкарупою Ю.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Сиберізька сільська рада Ріпкинського району Чернігівської області, Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2020 року (ухвалене о 14:25, повний текст рішення складено 21 серпня 2020 року) та ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2020 року (постановлена о 12:01) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Сиберізької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про скасування державної реєстрації права власності на землю та відновлення становища земельної ділянки, що існувало до порушення, -

У С Т А Н О В И В:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , Сиберізької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області, в якому просила:

1) визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 7,96 га, кадастровий номер :07:001:0065, в межах згідно плану, що розташована на території Сиберіжської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28.03.2017 (підстава технічна документація із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі ФОП ОСОБА_3 );

2) визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 7,96 га з кадастровим номером :07:001:0065, право власності на яку належить ОСОБА_2 ;

3) відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 , що розташована на території Сиберіжської сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 11,01 га, що існувала до порушення.

Позов обґрунтовувала тим, що постановою державного нотаріуса від 21 жовтня 2019 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки площею 11,01 га, кадастровий номер :07:003:0006, що розташована на території Сіберізької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області після смерті ОСОБА_4 через ненадання витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, у видачі якого відмовлено рішенням державного кадастрового реєстратора від 31 листопада 2017 року у зв`язку із тим, що успадкована земельна ділянка перетинається із земельною ділянкою кадастровий номер :07:001:0065, що належить ОСОБА_2 , площа співпадання становить 17,9293%.

Внаслідок співпадання земельних ділянок позивачка позбавлена можливості оформити свої спадкові права.

Межі, площа, конфігурація фактичного користування земельної ділянки відповідачки ОСОБА_2 не відповідає проектам із землеустрою щодо їх відведення, має місце накладення земельної ділянки відповідачки на належну позивачці земельну ділянку, що перешкоджає останній відновити межі її земельної ділянки, та належним чином її зареєструвати, щоб отримати спадщину за законом, внаслідок чого її безпідставно позбавлено права на спадщину.

Рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14.08.2020 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03.09.2020 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції від 14 серпня 2020 року ОСОБА_1 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи та невірне застосування норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що питання скасування рішень, якими оформлялося виділення земельної ділянки, спадкоємицею якої є ОСОБА_1 , не ставилося через те, що інше правове регулювання земельних відносин та відсутність будь-якої необхідності вносити будь-які дані до державного земельного кадастру та звертатися до реєстратора були відсутні, так як нині діючого кадастру ні на 2001 рік, ні на момент смерті ОСОБА_4 не було.

Заявниця зазначає, що відповідно до ст. 22 ЗК України (в редакції, що діяла на час видачі державного акту) право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, а тому ОСОБА_4 за життя набув право власності на земельну ділянку площею 11,01 га в порядку встановленому земельним законодавством, що діяло на той час, а отже право на вказану земельну ділянку перейшло в порядку спадкування до позивачки у справі.

Вказує, що згідно із розділом VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважають сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Отже, земельна ділянка спадкодавця ОСОБА_4 площею 11,01 га, кадастровий номер :07:003:0060, є сформованою земельною ділянкою, жодних змін з наведеною земельною ділянкою з 2000 року не відбувалося.

Наголошує, що факт накладення земельних ділянок підтверджується, зокрема, рішенням РВ-017 від 31.11.2017, виданим державним кадастровим реєстратором Бивалькевич С.Г.

Посилаючись на ч. 1 ст. 155 ЗК України та ст. 378 ЦК України, вважає єдиним ефективним способом відновлення порушених прав позивачки, в даному випадку, є скасування державної реєстрації земельної ділянки ОСОБА_2 площею 7,96 га, кадастровий номер :07:001:0065, що розташована на території Сиберіжської сільської ради.

В апеляційній скарзі на ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03.09.2020 ОСОБА_1 просить вказану ухвалу суду першої інстанції скасувати та відмовити у стягненні судових витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на невірне застосування норм матеріального та процесуального права та без врахування всіх обставин справи в їх сукупності.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що витрати на професійну правничу допомогу адвоката не підтверджені належними доказами, а також не є співмірними у розумінні критеріїв, що визначені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України, при цьому районним судом не було враховано заперечення сторони позивача проти розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу сторона відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення та ухвалу суду першої інстанції без змін, посилаючись на те, що судові рішення є законними, обґрунтованими та такими, що відповідають фактичним обставинам справи, прийняті відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Наголошується, що ОСОБА_2 набула право власності на земельну ділянку в порядку визначеному діючим на той час законодавством, земельна ділянка належить їй відповідно до державного акту серії III-ЧН № 040581. Право власності на земельну ділянку набуто ОСОБА_2 , як і ОСОБА_4 (спадкодавцем позивачки), на підставі рішення Сиберізької сільської ради «Про передачу безоплатно в приватну власність земельних ділянок» № 23 від 20.04.2000.

У відзиві зазначається, що обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка вказувала на помилки органу місцевого самоврядування, які були допущені при прийнятті рішень у спірних правовідносинах, проте конкретно не зазначила, в чому полягає така помилка та безпосередньо ким вона допущена. Позивачкою не зазначено обставин та не надано відповідних доказів на підтвердження того, що її права порушені саме ОСОБА_2

ОСОБА_2 вказує, що розмір витрат, який було стягнуто з позивачки на її користь є цілком співмірним із складністю справи та обсягом вчинених дій адвокатом Прокоф`євим Б.І. У справі було проведено п`ять судових засідань, на кожному із них був присутній адвокат відповідачки. Крім того, адвокатом було зібрано та подано значний обсяг письмових доказів, що підтверджується відповідним клопотанням про їх приєднання. Стороною позивача дійсно заявлялося клопотання про зменшення судових витрат, однак в порушення приписів ч. 6 ст. 137 ЦПК України нею не було доведено належними доказами неспівмірність витрат на правничу допомогу адвоката.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Ковальчука О.О., які просили задовольнити апеляційну скаргу, представника відповідачки ОСОБА_2 адвоката Прокоф`єва Б.І., представника відповідача Сиберізької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області Хоменка В.В., представника відповідача Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області Бойко Т.М., якій просили залишити судові рішення без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційних скарг та доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без задоволення із залишенням рішення суду без змін, а апеляційна скарга на ухвалу суду задоволенню із її скасуванням.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що позивачка належними і допустимими засобами доказування не довела тих обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог; ні спадкодавцем ОСОБА_4 за його життя, ні правонаступником спадкодавця ОСОБА_1 питання про скасування рішень, які стосуються спірних правовідносин, не ставилось, при цьому позивачка та її представник обґрунтовували свої вимоги посиланням на помилки органу місцевого самоврядування, які були допущені при прийнятті рішень у спірних правовідносинах.

З такими висновками районного суду погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та відповідають вимогам чинного законодавства.

Судом у справі встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті брата - ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , позивачка ОСОБА_1 звернулась до Ріпкинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер другий брат позивачки - ОСОБА_4 , який проживав разом із померлим ОСОБА_4 на день смерті останнього.

За життя, ОСОБА_4 на підставі Державного акту про права приватної власності на землю серії ІІІ-ЧН № 040580, виданого 15.01.2001 на підставі рішення Сиберізької сільської Ради народних депутатів від 20.04.2000 №23 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1299 (т. 1 а.с. 7), належала земельна ділянка площею 11,01 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Сиберізької сільської ради Ріпкинського району (т. 1 а.с. 23).

У матеріалах технічної документації по видачі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку ОСОБА_4 міститься акт про передачу та прийом земельної частки (паю) від 21.04.2000, згідно якого межі земельної ділянки винесені в натурі у відповідності до схеми поділу земель колективної власності КСП «Світанок» і закріплені межовими знаками довгострокового зберігання, які передані під охорону власнику земельної ділянки. Спірних питань між суміжними землевласниками немає (т. 1 а.с. 8-22).

Із вказаних документів вбачається, що суміжними землевласниками ОСОБА_4 являються ОСОБА_5 і ОСОБА_2 (відповідачка).

У 2017 році на підставі заяви ОСОБА_1 було розроблено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) загальною площею 11,0100 га (т. 1 а.с. 61-77).

30.11.2017 за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 державним кадастровим реєстратором прийнято рішення № РВ-017 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з підстав:

- невідповідність електронного документа установленим вимогам, а саме: наявні зауваження щодо валідності електронного документа. Перетин ділянок з ділянкою :07:001:0065. Площа співпадає на 17,9293%;

- знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачалося зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини (т. 1 а.с. 24, 59).

Постановою державного нотаріуса Першої Чернігівської державної нотаріальної контори, в.о. державного нотаріуса Ріпкинської районної державної нотаріальної контори від 21.10.2019 № 1332/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку земельної ділянки площею 11,01 га, кадастровий номер: :07:003:0006, що розташована: Чернігівська область, Ріпкинський район, Сиберізька сільська рада, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 25).

Відповідачка ОСОБА_2 за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власницею земельної ділянки з кадастровим номером :07:001:0065 площею 7.96 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Сиберізької сільської ради, підстава виникнення - Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЧН № 040581, виданий 15.01.2001 на підставі рішення Сиберізької сільської Ради народних депутатів від 20.04.2000 № 23 (т. 1 а.с. 46, 60, 78-98).

У ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Нормами ст. 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України).

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.

Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Положеннями статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, передбачено, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом, зокрема таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Вказане узгоджується з правовою позицією Європейського суду з прав людини в п.45 рішення від 10 квітня 2008 року в справі «Вассерман проти Росії», згідно з якою засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Принцип ефективності закріплений і у чинному ЦПК України, відповідно до правил статей 2, 5 якого застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13 має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приписами ст. 12 ЦПК України закріплено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з положеннями ст. 6 ЗК України у редакції 1991 року, чинній на час видання державних актів на спірні земельні ділянки, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва.

Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Безплатно земельні ділянки передаються у власність громадян для: ведення селянського (фермерського) господарства у межах середньої земельної частки, що обчислюється у порядку, передбаченому цією статтею; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), в тому числі земельні ділянки, що були раніше надані у встановленому порядку громадянам для цієї мети, у межах граничного розміру, визначеного статтею 67 цього Кодексу; садівництва; дачного і гаражного будівництва.

До відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; реєстрація права власності, права користування землею і договорів на оренду землі (п. 1, 2 ч. 1 ст. 9 ЗК України у зазначеній редакції).

Передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки (ч. 1 ст. 17 ЗК України у зазначеній редакції).

Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів (ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 23 ЗК України у зазначеній редакції).

Державний акт на право приватної власності на землю, на право колективної власності на землю або право постійного користування землею видається на підставі рішення Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських, міської, селищної, сільської ради, а на право власності на землю - на підставі рішення Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій, міської, селищної, сільської ради (п. 1.4 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 4 травня 1999 року № 43 у редакції, чинній на час видання державних актів на спірні земельні ділянки).

Отже, підставою набуття земельної ділянки у власність із земель державної чи комунальної власності на момент видання державних актів на право власності на спірні земельні ділянки є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України у редакції 2001 року, яка була чинною до 1 травня 2009 року право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (з 1 травня 2009 року стаття 125 ЗК України встановлює, що право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права).

Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України у редакції 2001 року право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (у редакції, чинній з 1 травня 2009 року до 1 січня 2013 року - державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті; а у редакції, чинній з 1 січня 2013 року, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Як вірно було встановлено судом першої інстанції, рішення про передачу безоплатно в приватну власність ОСОБА_4 та ОСОБА_2 земельних ділянок для товарного сільськогосподарського виробництва було прийнято Сиберізькою сільською радою 20.04.2000 на підставі ст. 5, 6, 9 ЗК України (в редакції 1990 року) та ні відповідачка ОСОБА_2 , ні ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області, не приймали будь-яких рішень щодо паювання земель КСП «Світанок» та складення Схеми поділу земель колективної власності.

При розробленні у 2017 році технічної документації із землеустрою щодо відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку.

Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що права ОСОБА_1 порушені саме ОСОБА_2 позивачкою ні до суду першої інстанції, ні апеляційному суду надано не було.

Враховуючи встановлені обставини справи, вищенаведені норми міжнародного та національного законодавства, вимоги ОСОБА_1 про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на належну їй земельну ділянку не є належним та ефективним способом захисту для вирішення питання про право власності позивачки на частину земельної ділянки, крім того, потягне за собою незаконне позбавлення ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку, отриману нею на законних підставах і у законному порядку, та порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном.

При цьому, апеляційний суд зауважує наступне.

Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату.

При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню.

У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції (яка діяла на час звернення позивачки до суду з даним позовом), належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Відповідно до п. 2 розділу VІІ «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом або іншої, визначеної законом особи. Державна реєстрація таких земельних ділянок може бути здійснена також без подання заяв зазначених осіб центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. У разі відсутності у зазначеного органу документації із землеустрою з визначенням координат поворотних точок меж земельних ділянок цей орган забезпечує організацію проведення робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок і здійснення державної реєстрації таких земельних ділянок.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 просила визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на належну їй земельну ділянку площею 7,96 га, кадастровий номер :07:001:0065; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію цієї земельної ділянки в Державному земельному кадастрі та відновити стан земельної ділянки ОСОБА_1 , що існував до порушення.

В апеляційній скарзі, як і в позовній заяві, в якості правового обґрунтування позивачкою заявлені ч. 1 ст. 155 ЗК України та ст. 378 ЦК України.

При цьому, вимоги про зміну чи припинення речових прав, визнання недійсними чи скасування актів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав власності ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку позивачкою не заявлялись. Тобто, обраний нею спосіб захисту не є належним, ефективним та не забезпечить практичного відновлення порушеного права і не припинить його порушення.

За вказаних обставин, відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14.08.2020 підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Переглядаючи ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2020 року апеляційний суд виходить із наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що факт надання адвокатом Прокоф`євим Б.І. правової допомоги відповідачці ОСОБА_2 та її оплати останньою підтверджується матеріалами справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для її задоволення, враховуючи таке.

Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зазначено, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

У постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник ОСОБА_1 - адвокат Богомазом А. П. надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 02 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 02 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу».

З матеріалів даної справи встановлено, що представництво у суді першої інстанції відповідачки ОСОБА_2 здійснював адвокат Прокоф`єв Б.І. згідно із ордером на надання правової допомоги серії ЧН № 068833 від 20.03.2020, виданого на підставі договору про надання правової допомоги № 22/20 від 16.03.2020 (т. 1 а.с. 103, 203, 206).

До першого підготовчого засідання у справі адвокатом було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, у якому зазначено види правової допомоги, що надавалася та планується надаватися, а саме: - попередній аналіз документів, надання усної консультації, оформлення правочинів на представництво інтересів клієнта; - детальне вивчення наданих документів, в тому числі додаткових, вивчення судової практики, визначення правової позиції з клієнтом; - виготовлення копій документів; - підготовка заяви про закриття провадження у справі; - поштові витрати; - ознайомлення з матеріалами справи у суді; - підготовка до участі у судових засіданнях по справі; - участь у судових засіданнях І інстанції та витрати пов`язані з явкою в судове засідання адвоката. Вказано, що загальна сума попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат становить 7 000 грн (т. 1 а.с. 102).

На підтвердження понесених відповідачем витрат на правову допомогу в матеріалах справи містяться квитанція серії ААІ № 291214 від 14.08.2020 про сплату адвокату Прокоф`єву Б.І. 7 000 грн за правову допомогу у справі № 743/224/20 та акт виконаних робіт від 14.08.2020, який передбачає надання клієнту юридичних послуг по наданню правничої допомоги:

- попередній аналіз документів, надання усної консультації, оформлення правочинів на представництво інтересів клієнта у кількості 1 год. 30 хв.;

- отримання додаткових доказів у кількості 1 год. 00 хв.;

- детальне вивчення наданих документів, в тому числі додаткових, вивчення судової практики, визначення правової позиції з клієнтом, виготовлення копій документів та направлення їх до суду 2 год. 30 хв.;

- підготовка до участі, участь у судових засіданнях по справі, які відбулися: 27.03.2020, 28.04.2020, 12.05.2020, 21.07.2020, 14.08.2020 та час витрачений на явку в судові засідання у кількості 10 год. 00 хв. Загальна вартість наданих послуг складає 7 000 грн (т. 1 а.с. 204-205).

Проте сторона відповідача не надала суду розрахунків витрат, інших документів, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Інформація, яка міститься в акті виконаних робіт від 14.08.2020, зокрема перелік наданих послуг із зазначенням часу, без зазначення вартості кожної із наданих послуг, не може вважатись тим розрахунком (детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги), подання якого є необхідною умовою для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Крім того, неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги, із зазначенням вартості кожної із наданих послуг, позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 23.11.2020 у справі № 638/7748/18.

Апеляційний суд звертає увагу, що на заяву представника відповідача про відшкодування судових витрат стороною позивача було надано клопотання із запереченнями з посиланням на те, що наведені витрати не підтверджені належними доказами, а також не є співмірними у розумінні критеріїв, що визначені у ч. 4 ст. 137 ЦПК України (т. 1 а.с. 212-214).

Суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність у матеріалах справи належно оформлених документів (розрахунків витрат), що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги, оформлених у встановленому законом порядку.

За відсутності вказаних документів ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального законодавства та відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви представника відповідачки про відшкодування судових витрат.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374, 375, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2020 року - залишити без задоволення.

Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2020 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу на ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2020 року задовольнити.

Ухвалу Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03 вересня 2020 року - скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , поданої її представником адвокатом Прокоф`євим Богданом Івановичем, про відшкодування судових витрат відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Головуюча Судді: