Справа № 346/3070/20
Провадження № 2/346/1449/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 р.м. Коломия Коломийський міськрайонний суд Івано - Франківської області

у складі головуючого судді Яремин М.П.

з участю: секретаря Лазановського В.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката Левкуна Д.Д.

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

свої вимоги позивач, з врахуванням їх уточнення, обґрунтовує тим, що 23.05.2003 року відповідач позичив у нього грошові кошти в сумі 6 700 доларів США та зобов`язувався до 10 числа кожного місяця сплачувати відсотки по домовленості, про що останнім дано власноручно написану розписку. Крім того, 23.02.2008 року позивач позичив відповідачу ще 3 300 доларів США, що стверджується власноручно написаною останнім розпискою. Таким чином, загальна сума від 23.02.2008 року становить 10 000 доларів США. Однак, незважаючи на свої письмові зобов`язання, відповідач не виконував їх в повному обсязі, посилаючись на певні обставини особистого характеру (перебував в місцях позбавлення волі, відсутність коштів). 05.01.2011 року відповідач власноручно написав ще 1 розписку, що цих 10 000 доларів США зобов`язується повернути впродовж року - до 20.01.2012 року. Тобто і відсотки відповідач не сплачував і кошти повністю не повернені. З 19.08.2011 року він в незначній сумі почав частково сплачувати свій борг, а саме: 19.08.2011 року та 26.08.2011 року - по 250 доларів США; 08.09.2011 року - 300 доларів США; 29.09.2011 року - 80 доларів США; 17.10.2011 року - 500 доларів США; 20.10.2011 року - 100 доларів США; 22.10.2011 року - 400 доларів США; 26.11.2011 року та 31.12.2011 року - по 500 доларів США; 27.11.2012 року та 05.12.2012 року - по 250 доларів США; 20.03.2018 року - 100 доларів США; 13.04.2018 року, 19.05.2018 року, 16.06.2018 року, 24.07.2018 року, 18.08.2018 року, 04.09.2018 року, 11.10.2018 року, 14.11.2018 року, 15.12.2018 року, 03.01.2019 року, 22.01.2019 року, 15.05.2019 року, 04.06.2019 року та 25.07.2019 року - кожного разу по 20 доларів США; 16.08.2019 року та 22.08.2019 року - по 30 доларів США; 05.10.2019 року та 20.11.2019 року - по 60 доларів США; 23.01.2020 року та 18.03.2020 року - по 30 доларів США; 22.03.2020 року - 20 доларів США; 10.04.2020 року - 30 доларів США; 09.05.2020 року та 05.06.2020 року - по 30 доларів США. Вказує, що всього відповідач повернув 4 060 доларів США, що стверджується його власноручним підписом кожного повернення у особистому обліку, копію якого додано до позову. Такі довгострокові та мізерні повернення не влаштовують позивача, оскільки йому вже 70 років, він є особою з інвалідністю ІІ групи, часто хворіє, а також потребує заміни лівого колінного суглобу. Позивач в усній формі та цінних листах часто звертався до відповідача з приводу повернення коштів та вважає, що останній не повертає коштів з мотивом шахрайства, оскільки здійснює продаж товарів фурами.

Оскільки в розписці від 23.05.2003 року не зазначено кінцевої дати повернення коштів, то посилаючись на норми ч. 2 ст.530 ЦК України, позивач зазначає, що як кредитор має право вимагати виконання зобов`язання в будь-який час. На виконання вимог ст. 1049 ЦК України позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення коштів, яку останній отримав 04.07.2020 року, що стверджується відповідним витягом із сайту АТ «Укрпошта». Проте, позичених грошових коштів відповідач так і не повернув, ухиляючись від виконання взятих на себе зобов`язань. Тому позивач просить стягнути з відповідача 5 940 доларів США, що є різницею між позиченою сумою та поверненими відповідачем коштами (10 000 - 4 060 = 5 940).

Позивач та його представник, адвокат Левкун Д.Д. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, вказаних в позовній та уточненій заявах, і просять ці вимоги задовольнити. При цьому позивач зазначив, що з 2003 року по 2010 року він отримував від відповідача сплату процентів, яка визначалася сторонами по домовленості, а з 2011 року вже сплачував суми боргу. У особистому обліку, копію якого додано до позову, із власноручним підписом кожного повернення суми боргу відсутні підписи відповідача навпроти дат 22.03.2020 року, 10.04.2020 року, 09.05.2020 року та 05.06.2020 року із зазначеними там сумами, оскільки це орієнтовний графік повернення коштів, які відмічав позивач. Кошти за вказані дати відповідачем сплачено, що не заперечується ним самим. Крім того, позивач зазначив, що спочатку позичив відповідачу кошти в сумі 6 700 доларів США (розписка від 23.05.2003 року), а 3 300 доларів США позичив відповідачу згідно із розпискою від 23.02.2008 року, однак, в останній була зазначена загальна сума боргу - 10 000 доларів США. 05.01.2011 року відповідач написав письмову розписку про те, що взяв в позивача 10 000 доларів США, однак, вона була написана з метою зобов`язати відповідача повернути ті кошти, які він взяв раніше.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково та пояснив, що кошти в сумі 6700 доларів США по розписці від 23.05.2003 року він брав у позивача, а за кошти в сумі 3 300 доларів США згідно з розпискою від 23.02.2008 року - не пам`ятає, при цьому підтвердив, що підпис в розписці від 23.02.2008 року належить йому. Розписка від 05.01.2011 року ним була написана не як боргова і він не отримував від позивача ці 10 000 доларів США, оскільки такі розписки він надавав багатьом особам, в яких раніше позичав кошти, для того, щоб вони не зверталися до правоохоронних органів з написанням відносно нього заяв та порушенням кримінальних проваджень, яких було 66. З 10.10.2010 року по 08.05.2011 року відповідач доступу до належного йому майна не мав, проти нього було порушено кримінальне провадження, він перебував під вартою та не міг повертати борги за розписками, тому він писав інші розписки цим особам, збільшуючи суми боргу. В даний час він майно здав в оренду і не має змоги виплачувати борги, однак, не заперечує, що у випадку присудження судом певної суми на користь позивача сплачуватиме йому щомісячно по 30 доларів США, оскільки позивач не один, якому він винен кошти. Проти пропозиції позивача сплатити одноразово першу суму в розмірі 1 000 доларів США відповідач заперечив. Крім того, відповідач також зазначив, що готовий повернути позивачу кошти в сумі близько 3 000 доларів США, оскільки впродовж попередніх років з врахуванням суми відсотків частково повернув йому борг. З 2003 по 2010 роки він сплачував позивачу щомісячно по 100-150 доларів США і має зошит в якому зазначені такі дані. Відповідач також зазначив, що повернув кошти, про які йдеться в так званому обліку повернення коштів, навпроти яких немає його підпису.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків.

Частинами першою, другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 02.09.2020 року в справі № 569/24347/18 договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона -позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона -позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з вимогами статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно із положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Судом встановлено, що відповідно до наданих стороною позивача та долучених до матеріалів справи письмових розписок, даних відповідачем 23.05.2003 року, він того дня позичив у позивача грошові кошти в сумі 6 700 доларів США, а 23.02.2008 року - 3 300 доларів США, які зобов`язався повернути. Хоча в розписці вказано суму в розмірі 10 000 доларів США, в судовому засіданні встановлено, що така сума є загальною сумою боргу по двох розписках, оскільки при написанні останньої відповідач повинен був вимагати повернення розписки на суму 6 700 доларів США взамін на написання ним розписки 23.02.2008 року (а. с. 38, 51). Щодо розписки від 05.01.2011 року слід зазначити, що сторонами визнається той факт, що за цією розпискою позивачем не надавалася, а відповідачем не отримувалися грошові кошти, оскільки вона була написана з метою зобов`язати відповідача повернути кошти, які він взяв раніше (а.с. 52).

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Судом також встановлено, що відповідач частково повертав позичені кошти, а саме: 19.08.2011 року та 26.08.2011 року - по 250 доларів США; 08.09.2011 року - 300 доларів США; 29.09.2011 року - 80 доларів США; 17.10.2011 року - 500 доларів США; 20.10.2011 року - 100 доларів США; 22.10.2011 року - 400 доларів США; 26.11.2011 року та 31.12.2011 року - по 500 доларів США; 27.11.2012 року та 05.12.2012 року - по 250 доларів США; 20.03.2018 року - 100 доларів США; 13.04.2018 року, 19.05.2018 року, 16.06.2018 року, 24.07.2018 року, 18.08.2018 року, 04.09.2018 року, 11.10.2018 року, 14.11.2018 року, 15.12.2018 року, 03.01.2019 року, 15.05.2019 року, 04.06.2019 року та 25.07.2019 року - кожного разу по 20 доларів США; 22.01.2019 року - 100 доларів США; 16.08.2019 року та 22.08.2019 року - по 30 доларів США; 05.10.2019 року та 20.11.2019 року - по 60 доларів США; 23.01.2020 року та 18.03.2020 року - по 30 доларів США; 22.03.2020 року - 20 доларів США; 10.04.2020 року - 30 доларів США; 09.05.2020 року та 05.06.2020 року - по 30 доларів США. Всього відповідач повернув 4 190 доларів США, що стверджується даними відповідних розписок (особистим обліком повернення коштів (а.с. 53,54)).

З метою досудового врегулювання спору позивач звертався до відповідача 02.07.2020 року з письмовою вимогою (листом) про повернення суми боргу (а.с.18), яка отримана відповідачем 04.07.2020 року, що стверджується копією фіскального чеку поштового відправлення АТ «Укрпошта» (а.с. 9, 21). Однак, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав.

Судом встановлено, що відповідач станом на 20.10.2020 року не повернув позичених коштів. Оскільки відповідачем за період з 19.08.2011 року по 05.06.2020 року повернено позивачу 4 190 доларів США, то розмір неповернутої відповідачем позики становить 5 810 доларів США грн., які слід стягнути з нього на користь позивача. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задовленню.

Згідно з положеннями ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнений позивач як особа з інвалідністю ІІ групи відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Згідно зі ст. 4 цього Закону, за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру, ставка судового збору встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 840,80 грн. та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 10 510 грн. Оскільки сума боргу становить 5 810 доларів США (станом на 20.10.2020 року 1 долар США коштує 28,38 грн. згідно з офіційним курсом НБУ), то сума судового збору становить 1 648,88 грн.

На підставі ст.ст. 525, 526, 530, 610, 625, 1046, 1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 141, 263 - 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , жителя АДРЕСА_2 , 5 810 (п`ять тисяч вісімсот десять) доларів США за договорами позики від 23.05.2003 року та 23.02.2008 року.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , жителя АДРЕСА_1 , судовий збір в сумі 1 648 (одна тисячашістсот сорок вісім) гривень 88 копійок на користь держави на рахунок: отримувач коштів ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA0026001, код класифікації доходів бюджету 22030106.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Найменування сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , житель АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , житель АДРЕСА_1 , місце проживання зареєстроване за адресою: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складено 23 жовтня 2020 року.

Суддя Яремин М. П.