Дата документу 14.12.2020
Справа № 334/8135/17
Провадження № 2/334/258/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2020 року

Ленінський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Гнатюка О.М.,

при секретарі судового засідання Алєйніковій О.В.,

за участі позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Шевченко А.В. ,

представника відповідача Крамар В.В. ,

представника відповідача Орлової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області в особі комісії з припинення про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов ОСОБА_1 до Держави України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області, Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, Запорізької місцевої прокуратури №1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

У подальшому позовна заява була змінена в частині відповідачів та збільшено позовні вимоги. Позивач звертається з позовними вимогами до Державної казначейської служби України, ГУНП в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Ліквідаційної комісії Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що 23.04.2010 року ОСОБА_1 шляхом обману було вмовлено в приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В.М. підписати довіреність, згідно з якою вона уповноважила ОСОБА_6 розпоряджатися належною їй єдиною квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 .

Пізніше на підставі вказаної довіреності 11.05.2010 ОСОБА_6 уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_7 , а через місяць, тобто 11.06.2010, ОСОБА_7 уклав договір купівлі-продажу вказаної кварти з ОСОБА_8 .

Внаслідок таких неправомірних дій Позивач позбулася власності на свою єдину квартиру.

Пізніше ОСОБА_1 стало відомо, що вона також знята з реєстрації проживання у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 ., хоча добровільно сама цього не робила, і що її знімала з реєстрації місця проживання старший паспортист СГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, яке являлось на той час структурним підрозділом Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області.

За результатами досудового розслідування, яке здійснювалось СВ Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС в Запорізькій області ОСОБА_6 та ОСОБА_9 визнані винними в тому, що вони за попередньою змовою заволоділи шляхом зловживання довірою ОСОБА_1 її квартирою АДРЕСА_2 , яку в подальшому продали, спричинивши потерпілій матеріальну та моральну шкоду в великих розмірах (згідно висновків незалежного оцінщика ринкова вартість вилученої двокімнатної квартири станом на 11.05.20 року складала 203743,0 грн.).

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014 року у справі №334/2265/14к визнано ОСОБА_6 та ОСОБА_9 винними у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 190, ч.1,ч.3 ст. 357 КК України та призначене покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробувальним строком на 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 17224,55 грн. в рахунок матеріальної шкоди та 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Правоохоронні органи вмовили ОСОБА_1 разом з її представниками погодитися на застосування ст.75 КК України, у відповідності до якої засуджених було звільнено від відбування покарання, мотивуючи тим, якщо засуджені будуть на волі, у них буде можливість працювати і вони сплатять компенсацію за моральну та матеріальну шкоду, заподіяну потерпілій своїми злочинними діями.

Однак, пройшло 5 років та вирок в частині відшкодування ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди не виконаний. Фактично ОСОБА_6 та ОСОБА_9 не понесли покарання за скоєний ними тяжкий злочин. Єдиними несприятливими наслідками для засуджених виявився обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.

В зв`язку з невиконанням рішення суду 03.03.2015 ОСОБА_1 подана до Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області, яке являлось на той час структурним підрозділом Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області, заява про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 (основного організатора злочину та вигодонабувача) за ст.382 КК України (не виконання рішення суду). Дана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочате досудове розслідування (№ кримінальної о провадження 0000890 від 03.03.2015). Однак станом на теперішній час ОСОБА_6 навіть не пред`явлена підозра. Правоохоронні органи весь час намагаються закрити вказане кримінальне провадження.

Позивач вважає, що неправомірними діями посадових осіб Ленінського РВ ЗМУ УМВС України в Запорізькій області, СГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області, які являлись структурними підрозділами Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, Прокуратурою Запорізької області (Прокуратура Шевченківського району м. Запоріжжя, Запорізька місцева прокуратура №1 Прокуратури Запорізької області) потерпілій ОСОБА_1 заподіяна матеріальні збитки та моральна шкода, що є підставою для пред`явлення даної позовної заяви.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а до самих збитків ч.2 ст.22 ЦК України відносить втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до загальних засад цивільної відповідальності за заподіяну майнову й моральну (немайнову) шкоду, передбачених ст.1166 Цивільного кодексу України шкода, заподіяна неправомірними діями особистим немайновим правам і майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла.

Статтею 1174 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. 440 і 450 ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1192 ЦК України, суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи. Аналогічна позиція існує в судовій практиці, зокрема згідно з п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно з п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - «... моральна шкода може полягати, зокрема: у моральних переживаннях у зв`язку з порушеннями права власності, ... у порушенні інших цивільних прав, ... у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків».

Згідно з п.9 зазначеної Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Стосовно неправомірності бездіяльності посадових осіб СВ Ленінського РВ ГУ УМВС в м. Запоріжжі (правонаступник - Дніпровський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області).

Досудове слідство за кримінальними провадженнями №0001132 (ч.4 ст. 190 КК України, шахрайство), №0001133 (ч.1,ч.3 ст.357 КК України, викрадення, підробка документа (паспорта)) здійснювалось протягом 4 років.

За цей час кримінальне провадження двічі призупинялося по причині не можливості встановити осіб, які здійснили злочин.

В зв`язку з чим, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вимушена була звертатися до Генеральної прокуратури, міністра МВД України, в Адміністрацію Президента України, на телебачення каналів СТБ, ІСТВ.

Лише 18.08.2014 Ленінським районним судом м. Запоріжжя був винесений вирок у справі №334/2265/14к, де ОСОБА_6 та ОСОБА_10 було визнано винними у скоєнні двох злочинів.

Враховуючи неефективність проведеного правоохоронними органами досудового розслідування вказаних злочинів, ОСОБА_1 разом із своєю тіткою ОСОБА_2 розпочали паралельний захист свого майна в цивільному судочинстві. З метою повернення у власність єдиної квартири були ініційовані наступні судові процеси:

Справа №2-565/11 про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними на підставі ст.225 ЦК України, визнання права власності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.09.2011 по справі №2-565/11 позов прокурора Ленінського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , третя особа ОСОБА_7 , приватний нотаріус Сенченко В.М. про визнання довіреності та договорів купівлі-продажу недійсними, визнання права власності задоволено; визнано недійсною та скасовано довіреність від 23.04.2010, посвідчену приватним нотаріусом Сенченко В.М., зареєстровану в реєстрі за №902 на ім`я ОСОБА_6 , видану ОСОБА_1 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 11.05.2010 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 від 11.06.2010 між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 11.04.2012 по справі №2-565/11 апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено; скасовано рішення першої інстанції; відмовлено в задоволенні позову прокурора Ленінського району м. Запоріжжя в інтересах ОСОБА_1 по причині не доведеності «абсолютної неспроможності ОСОБА_1 під час видачі довіреності розуміти значення своїх дій».

Справа №2/814/17/2012.

Рішенням від 21.06.2012 Ленінським районним судом м. Запоріжжя по справі №2/814/17/2012, яке було залишено без змін апеляційним судом Запорізької області (ухвала від 30.08.2012 по справі №22ц-4420/12), задоволений позов ОСОБА_8 до ОСОБА_1 та усунуто перешкоди ОСОБА_8 в користуванні квартирою АДРЕСА_3 , що належить йому на праві приватної власності, виселивши ОСОБА_1 та ОСОБА_12 з квартири за вищевказаною адресою.

Справа №334/4460/13-ц.

Ухвалами від 19.06.2013 у справі №334/4460/13-ц та від 03.02.2014 у справі №334/4460/13-ц Ленінським районним судом м. Запоріжжя було відстрочено виконання судового рішення від 21.06.2012 по цивільній справі №2/814/17/2012.

Ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.06.2013 у справі №334/4460/13-ц була скасована апеляційним судом Запорізької області (ухвала від 31.10.2013 у справі №22-ц/778/4185/13), як така, що не містить строк дії відстрочки.

Справа №2/0808/1606/2012.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2012 яке було залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 20.02.2013 у справі №22ц/778/426/13 в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Сенченка В.М. про визнання дії останнього протиправними при посвідченні довіреності від 23.04.2010, виданої на ім`я ОСОБА_6 щодо розпорядження квартирою за АДРЕСА_3 , зареєстрованої в реєстрі за №902 та визнання недійсною вказаної довіреності відмовлено, вважаючи не доведеним таку підставу визнання право піну помилка (ст.229 ЦК України).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.09.2013 у справі №6-13143св13 скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29.11.2012 у справі №2/0808/1606/2012 та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 20.02.2013 у справі №22ц/778/426/13, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

04.02.2014 ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя у справі №2/331/179/14 справу за позовом ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В.М., ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про визнання правочину щодо посвідчення довіреності від 23.04,2010 недійсним, визнання дій нотаріуса протиправними, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності та зобов`язання вчинити певні дії передано на розгляд Ленінському районному суду м. Запоріжжя.

02.09.2014 ОСОБА_1 надіслала на адресу Ленінського районного суду м. Запоріжжя заяву про залишення її позовної заяви без розгляду, враховуючи неможливість визнати правочин недійсним на підставі ст.229 ЦК України та в зв`язку з тим, що нарешті Ленінським районним судом м. Запоріжжя був прийнятий вирок, який є доказом для інших підстав визнання правочину недійсним. Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 05.09.2014 у справі №0808/4629/2012 (Провадження №2/334/1192/14) позовну заяву ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Сенченка В.М., ОСОБА_6 , ОСОБА_8 про визнання дій протиправними, визнання довіреності недійсною - залишено без розгляду.

Причиною надіслання заяви про залишення позовної заяви без розгляду стало не можливість визнати правочин недійсним на підставі ст.229 ЦК України та винесення Ленінським районним судом м. Запоріжжя вироку, який може слугувати доказом вибуття квартири поза волею ОСОБА_1 .

Справа №334/9037/14-ц.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 у справі №334/9037/14-ц позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені; витребувано з володіння ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_1 ; визнано право приватної власності на вказану квартиру; зобов`язано реєстраційну службу Запорізького міського управління юстиції скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_8 на спірну квартиру та здійснити реєстрацію права власності на зазначений об`єкт нерухомості за ОСОБА_1 .

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2015 у справі №22-ц/778/9037/14-ц апеляційну скаргу ОСОБА_8 задоволено, скасовано рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 по справі №334/903 7/14-ц та ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.06.2016 по справі №334/9037/14-ц касаційні скарги ОСОБА_1 та заступника прокурора Запорізької області задоволено частково; рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 12.08.2015 та рішення апеляційного суду Запорізької області від 18.11.2015 скасовано та справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04.2017 по справі №334/9037/14 - яке було залишено без змін в частині основних позовних вимог апеляційним судом Запорізької області від 09.11.2017, позов ОСОБА_1 задоволено частково; визнано недійсною довіреність від 23.10.2010, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького, міського нотаріального округу Сенченко В.М., зареєстровану в реєстрі за №902, видану ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_6 , визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , укладений 11.05.2010 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ; витребувано з володіння ОСОБА_8 спірну квартиру на користь ОСОБА_1 ; визнано право приватної власності на вказану квартиру за первинним її власником ОСОБА_1 .

Постановою Верховного суду від 06.11.2019 року рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 04 травня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Запорізької області від 09 листопада 2017 року залишені без змін.

Лише наявність вироку суду надало можливість звернутися до суду на підставі ст.388 ЦК України.

Позивач вважає, що затяжне досудове розслідування за кримінальними провадженнями спричинило довготривалий та затратний судовий захист порушених прав власності ОСОБА_1 . Підстав для довготривалого розслідування не було, оскільки ні ОСОБА_6 , ні ОСОБА_9 не переховувалися, тому пояснення правоохоронних органів щодо неможливості встановити осіб, які здійснили злочин, було лише прикриття своєї бездіяльності.

В зв`язку з неефективним та довготривалим розслідуванням вказаного злочину, для ОСОБА_1 настали несприятливі наслідки, що пов`язані з моральними хвилюваннями протягом 9 років через порушення її права власності.

Матеріальні збитки в зв`язку з неправомірною бездіяльністю посадових осіб СВ Ленінського РВ ГУ УМВС в м. Запоріжжі (правонаступник - Дніпровський відділ поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області) це витрати, що були понесені ОСОБА_1 у зв`язку з отриманням юридичної допомоги з питань судового захисту прав її власності.

Окрім того, питання неправомірності дій посадової особи ОГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області відносно ОСОБА_1 при знятті її з державної реєстрації вже досліджувалися в адміністративній справі № 808/6982/15.

У постанові суду за наслідками розгляду вказаної справи дії старшого паспортиста СГІРФО Ленінського районного відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області ОСОБА_13 стосовно зняття з реєстрації ОСОБА_1 визнані протиправними.

Постанова Запорізького окружного адміністративного суду від 02.11.2015 по справі №808/6982/15 була переглянута Дніпропетровським апеляційним адміністративним судом та змінена в частині стягнення на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди в розмірі 5000,0 грн. (постанова ДААС від 25.02.2016 по справі №808/6982/15).

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 20.06.2018 переглянув справу №808/6982/15 в касаційному порядку та керуючись ст.238 КАС України закрив провадження у даній справі в зв`язку з тим, що «спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами ЦПК України».

Таким чином, адміністративні суди встановили факт неправомірності дій старшого паспортиста СГІРФО Ленінського районного відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області ОСОБА_13 , однак в зв`язку з із зміною судової практики відносно юрисдикції адміністративного суду, то дані обставини потребують встановленню в цивільному судочинстві.

В зв`язку з неправомірними діями старшого паспортиста СГІРФО Ленінського районного відділу Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області, що спричинили несприятливі для ОСОБА_1 наслідки, позивач просить стягнути на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди, яка пов`язана з моральними переживаннями протягом 9 років у зв`язку з порушеннями її права власності.

Окрім того, в провадженні Шевченківського ВП Дніпровського ВПГУНП в Запорізькій області знаходиться кримінальне провадження №0000890 за ст.382 ч.1 КК України за фактом умисного невиконання ОСОБА_6 судового рішення, в якому ОСОБА_1 є потерпілою.

Вказане провадження розпочате 03.03.2015року, у справі неодноразово ухвалювалися постанови про закриття кримінального провадження, які оскаржувалися до слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя та були скасовані. На цей час підозру ОСОБА_6 не повідомлено.

Все це призводить до невиконання вироку суду Ленінського районного суду м. Запоріжжя №334/2265/14к в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди з засуджених на користь позивачки.

Таким чином, в зв`язку з не виконанням вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014 у справі №334/2265/14к в частині стягнення шкоди на загальну суму 117224,55 гри., рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 26.09.2016 по справі №334/1478/16-ц щодо індексації боргу за вироком суду №334/2265/14к на загальну суму 78766,62 грн., рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 19.04.2019 по справі №334/8769/18 на загальну суму 103864,04 грн. ОСОБА_1 спричиняються додаткові матеріальні збитки та моральна шкода.

Загальна сума матеріальних збитків, спричинених неправомірною бездіяльністю посадових осіб Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області, в подальшому Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області та Прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя, в подальшому Запорізької місцевої прокуратури №1 Прокуратури Запорізької області, по невиконаним рішенням судів з врахуванням подальшої індексації складають 299 855,21 грн.

З часу незаконного продажу квартири ОСОБА_1 минуло 9 років. За цей час позивач не зупинялась відновлювати свої порушені права. Витрачені чималі грошові кошти, зусилля, час, енергія, здоров`я, а злочинець, який отримав грошові кошти за квартиру, не поніс покарання та ще й не збирається компенсувати ОСОБА_1 матеріальні збитки за моральну шкоду за скоєний проти її власності злочин. Це приводить до висновку, що ОСОБА_6 повторно здійснив злочин, не виконуючи рішення суду, а правоохоронні органи ці злочини прикривають.

У зв`язку з цим ОСОБА_1 зазнає значної моральної шкоди, яка виражатися емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях протягом 9 років. З врахуванням наявного позивачки захворювання психічного характеру такі хвилювання є більш ярко вираженими. Душевні страждання також посилюються в зв`язку з безпомічністю перед бездіяльністю правоохоронної системи нашої держави в питаннях захисту порушених прав пересічного громадянина та допомозі у відновленні таких порушених прав.

Розмір заподіяної відповідачами моральної шкоди позивачці, щодо довготривалого досудового розслідування кримінальних правопорушень у провадженнях: №0001132 (ч. 4 ст.190 КК України, шахрайство), №0001133 (ч.1,ч.3 ст.357 КК України, викрадення, підробка документа (паспорта), №0000890 за ст.382 ч.1 КК України (невиконання судового рішення) ОСОБА_1 оцінює в розмірі 500 000,00 (п`ятсот тисяч гривень). Вважає таку суму адекватною, враховуючи строки та ефективність проведення правоохоронним органами досудових розслідувань .

Позивачка просить:

Визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновити строк позовної давності на звернення із позовними вимогами до Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області.

Визнати незаконною бездіяльність посадових осіб Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо СВ Ленінського РВ ГУ УМВС в м. Запоріжжі) щодо довготривалого досудового розслідування в кримінальних провадженнях №0001132 та №0001133 відносно ОСОБА_1 .

Визнати незаконними дії посадових осіб Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, безпосередньо СГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області) щодо неправомірного зняття з реєстрації ОСОБА_1 .

Визнати незаконною бездіяльність посадових осіб Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області) та Прокуратури Запорізької області (безпосередньо Прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя, в подальшому Запорізької місцевої прокуратури №1), щодо довготривалого та неефективного досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000890.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з державного бюджету України шляхом безспірного списання на відшкодування матеріальних збитків в сумі 299855 (двісті дев`яносто дев`ять тисяч вісімсот п`ятдесят п`ять) грн. 21 коп., нанесених неправомірними діями посадових осіб Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області) та Прокуратури Запорізької області (безпосередньо Прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя, в подальшому Запорізької місцевої прокуратури №1).

Стягнути на користь ОСОБА_1 з державною бюджету України шляхом безспірного списання на відшкодування моральної шкоди в сумі 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. 00 коп., спричиненої в тому числі: неправомірними діями посадових осіб Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо СВ Ленінського РВ ГУ УМВС в м. Запоріжжі та СГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області) в розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн. 00 коп.; неправомірними діями посадових осіб Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУ НП в Запорізькій області) та Прокуратури Запорізької області (безпосередньо Прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя, в подальшому Запорізької місцевої прокуратури №1) в розмірі 300 000 ( гриста тисяч) грн. 00 коп.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги.

Представник позивача ОСОБА_15 підтримала позовні вимоги, надала пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник позивача ОСОБА_2 також підтримала позовні вимоги. Вказала, що фактично слідство у справі було проведено за її наполегливості. Так через її звернення розпочалося належне реагування від посадових осіб прокуратури та органів внутрішніх справ, розпочате досудове слідство за фактом протиправного зало володіння квартирою ОСОБА_1 , яка приводиться їй племінницею. У подальшому після вироку суду засуджені не стали виконувати рішення суду в частині стягнення матеріальної та моральної шкоди, через що вона в інтересах ОСОБА_1 звернулася до поліції із заявою про порушення справи за ст. 382 КК України. Проте досудове слідство триває вже довгий час і жодних результатів не досягнуто.

Представник відповідача Запорізької обласної прокуратури Шевченко А.В. в судовому засіданні заперечив можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі. Послався на доводи, викладені у відзиві на позов.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи з загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу)

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

За доводами позивача органами досудового розслідування не забезпечено швидке та ефективне розслідування кримінальних проваджень №0001132 та №0001133, що спричинило довготривалий та затратний судовий захист позивачем порушених прав власності у цивільному суді. Як наслідок, ОСОБА_1 завдано моральну шкоду через неможливість продовж значного часу поновити свої права.

Разом із тим, позивачем не зазначено та не підтверджено будь-якими доказами протиправність такої бездіяльності або порушення процесуальних строків, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такою бездіяльністю та завданою шкодою, а також наявність саме такої шкоди.

Також, за доводами позивача органами національної поліції та прокуратури неналежним чином розслідується кримінальне провадження № 0000890 за фактом умисного невиконання ОСОБА_6 судового рішення, в якому ОСОБА_1 є потерпілою, що спричиняє останній моральну та матеріальну шкоду.

У провадженні процесуальним прокурором на підставі ст. 36 КПК України неодноразово надавалися вказівки слідчому СВ Шевченківського ВП Дніпровського ВП ТУ НП в області про проведення конкретних слідчих дій. Також, особисто процесуальним керівником у порядку ст. ст. 36, 93 КПК України витребувано документи, які долучено до матеріалів кримінального провадження. Тобто, процесуальним керівником використовувались повноваження, визначені п. п. З, 4 ч. 2 ст. 36 КПК України, а тому твердження про бездіяльність безпідставні. Слідчим також проведено ряд слідчих дій, тому твердження про бездіяльність органів досудового слідства у вказаній справі є неспроможними.

З приводу ухвал слідчих суддів необхідно зазначити, що жодна з них не встановлює протиправності рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Більш того, з аналізу статей 7, 26, 40, 303-307 КПК України вбачається, що судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлено ухвали слідчим суддею за результатом розгляду скарг позивача, взагалі не є підставою для висновку про протиправність рішення відповідачів і притягнення його до цивільно-правової відповідальності.

Зокрема, слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача.

Позивачем не доведено взагалі будь-якими доказами наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями, бездіяльністю, рішеннями відповідачів у кримінальному провадженні №0001132 та шкодою, яку вона просить стягнути.

Щодо визнання протиправними дій щодо зняття позивача з реєстрації, то необхідно зазначити, що ОСОБА_1 з 18.09.2014 достеменно знала, що її знято з реєстрації за вказаною адресою, що в силу положень ст. 261 ЦК свідчить про початок перебігу позовної давності у спірних правовідносинах. А отже і відсутні підстави для відшкодування шкоди, спричиненої заявнику цими діями.

Позивач зазначає, що протиправними рішеннями та бездіяльністю їй завдано матеріальну шкоду (реальні збитки), яка виразилась у витратах на юридичні послуги у цивільних, а також під час юридичного супроводу виконавчих проваджень.

Разом з цим, витрати позивача на юридичні послуги у кримінальних провадженнях відносяться до процесуальних витрат, які підлягають стягненню в порядку глави 8 КПК України, та не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. З аналогічних підстав не є збитками витрати позивача в інших цивільних провадженнях, а є судовими витратами, пов`язаними з розглядом цивільної справи.

Представник відповідачів - ГУНП в Запорізькій області та Ліквідаційної комісії Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області - Крамар В.В. в судовому засіданні також заперечувала можливість задоволення позову, навела пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Посилання позивача, що правоохоронні органи вмовили ОСОБА_1 разом з її представником на застосування статті 75 КК України, є необґрунтованим, оскільки, позивачем не зазначено які саме правоохоронні органи вмовляли, посади, прізвища, будь-які докази, визначені цивільним процесуальним законодавством, які б підтверджували зазначене твердження позивача. Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя набув законної сили 18.09.2014 року.

Позивач у 2015 році зверталась до Запорізького окружного адміністративного суду про визнання дій паспортиста ВГІРФО ОСОБА_13 протиправними та стягнення моральної шкоди. (Відповідачами були - Ленінський РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області в особі Запорізького міського управління Головного управління. Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області). Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 808/6982/15 від 20.06.2018 рішення попередніх інстанцій скасовано та справу закрито.

Вироком суду не визнано паспортиста ВГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області ОСОБА_13 винною у вчиненні злочину за фактом зняття з реєстрації в квартирі ОСОБА_1 . Доказів того, що ОСОБА_13 діяла не відповідно до закону або перевищила свої службові повноваження, або будь-яким іншим чином діяла не відповідно до вимог законодавства не надано. Таким чином, жодним чином це говорить про те, що внаслідок дій паспортиста був вчинений злочин.

На момент зняття позивача ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання діяла редакція Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачала, що у разі «якщо особа з поважної причини не може самостійно звернутися до органу реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено за зверненням іншої особи та на підставі доручення, посвідченого в установленому порядку».

За обліками адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Запорізькій області позивач значиться знятою з реєстрації місця проживання 20.05.2010. У старшого паспортиста ВГІРФО ОСОБА_13 не було підстав для відмови у знятті з реєстрації місця проживання, оскільки, відмова органу реєстрації про зняття з реєстрації особи і мотиву необхідності подання громадянином заяви виключно особисто - була незаконною (станом на 2010 рік), при тому, що довіреність була нотаріально посвідчена.

Виходячи із обставин справи зняття з реєстрації було проведено 20.05.2010 року, тобто після вчинення злочину, який завдав ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди. Тому зняття з реєстрації місця проживання жодним чином не впливало на позбавлення права власності позивача ОСОБА_1 .

Всі події трапились у 2010 році і позивачу відомо було про порушення його прав, оскільки, вона зверталась до суду за захистом своїх прав. Відповідач вважає, що сплинув строк позовної давності для визнання порушення прав позивача органами міліції та структурних підрозділів міліції, що на той момент входили до його складу (ВГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області).

Несвоєчасне звернення позивача до суду із захистом своїх прав вплинуло також на ту обставину, що під час розгляду справи в суді по справі № 808/6982/15 Запорізьким міським управлінням ГУМВС України в Запорізькій області не можливо було надати докази про зняття ОСОБА_1 з реєстрації, оскільки заяв та документів, які б свідчили про її волевиявлення у знятті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 не було збережено, через закінчення терміну їх зберігання. Вимоги позивача щодо стягнення моральної чи матеріальної шкоди жодним чином не обґрунтовані, оскільки не доведено якими саме діями відповідача заподіяна шкода позиваці.

Представник відповідача ДКСУ - Орлова заперечувала можливість задоволення позовних вимог, навела пояснення аналогічні викладеним у відзиві.

Стороною позивача не доведено заподіяння їй моральної шкоди, не зазначено якими саме діями чи бездіяльністю відповідачів завдано такої шкоди та причино-наслідковий зв`язок між ними. У матеріальні збитки позивач рахує нереалізовані права на отримання коштів за вироком та рішеннями судів, тобто фактично перекладає обов`язок боржників щодо стягнення боргу на державний бюджет. Також вказала на пропуск позовної давності, в зв`язку із чим просила відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників провадження суд приходить до наступних висновків.

Вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014 року у справі №334/2265/14к були встановлені наступні обставини.

В результаті зловживання довірою ОСОБА_1 , ОСОБА_6 у зговорі із ОСОБА_9 викликали у останньої впевненість про вигідність оформлення на ОСОБА_6 нотаріальної довіреності. 23 квітня 2010 року ОСОБА_6 разом з ОСОБА_9 відвезли ОСОБА_1 , до приватного нотаріуса Сенченко В.М., за адресою: АДРЕСА_4 , де ОСОБА_1 оформила на ОСОБА_6 довіреність, відповідно до якої останній має право розпоряджатися, а саме продавати, обмінювати, здавати в оренду або передавати в іпотеку квартиру, належну ОСОБА_1 .

Після цього, знайшовши покупця квартири, 11 травня 2010 року, ОСОБА_6 , використовуючи раніше надану довіреність, знаходячись у приватного нотаріуса Компанієць І.Ю., розташованого за адресою: АДРЕСА_5 , без відома та згоди ОСОБА_1 , продав зазначену квартиру ОСОБА_7 за 28 тисяч доларів США.

В подальшому ОСОБА_6 підшукав будинок в селі, для вивозу туди ОСОБА_1 , після чого ОСОБА_6 передав ОСОБА_16 частину коштів отриманих від продажу квартири у сумі 2000 доларів США без відома ОСОБА_1 , з метою придбання для останньої будинку в селі Калинівка, Оріхівського району Запорізької області, але до кінця так і не оформив будинок, в який потім вивіз ОСОБА_1 та її матір, а також меблі та носильні речі останніх, де їх і залишив. Іншу частину грошей ОСОБА_6 та ОСОБА_9 розподілили між собою.

Крім того, ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_9 , звернувся до паспортиста ВРЕЖО №7, куди надав копію довіреності, а також раніше викрадений паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , на підставі чого було проведено зняття з реєстрації ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3 .

Таким, чином ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_9 , заволоділи шляхом зловживання довірою ОСОБА_1 чужим майном, а саме квартирою АДРЕСА_3 , яку в подальшому продали, спричинивши матеріальну шкоду потерпілій в великих розмірах, згідно висновку незалежного оцінщика, ринкова вартість двох кімнатної квартири АДРЕСА_3 станом на 11.05.2010 року складала 203743 гривень.

Вироком суду ОСОБА_6 та ОСОБА_9 визнано винними у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 190, ч.1,ч.3 ст. 357 КК України та призначене покарання у вигляді 5 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України засуджених ОСОБА_6 , ОСОБА_9 звільнено від відбування покарання з випробувальним строком на 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_6 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_1 17224,55 грн. в рахунок матеріальної шкоди та 100000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В зв`язку з невиконанням рішення суду 03.03.2015 ОСОБА_1 подана до Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області, яке являлось на той час структурним підрозділом Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області, заява про притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_6 за ст.382 КК України. Дана заява була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочате досудове розслідування (№0000890 від 03.03.2015).

При вирішенні даної справи суд враховує постанову Верховного Суду від 27.05.2020 року у справі №242/1676/17, висновки якої вказують на те, що оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, то суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору, саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У п.19 рішення ЄСПЛ від 30 липня 2015 року (заява № 55902/11) у справі «Риженко проти України» Суд зазначив, що: «ефективність розслідування втілює в собі вимоги щодо оперативності та розумної швидкості. Навіть якщо існують перешкоди або труднощі, які перешкоджають прогресу розслідування у конкретній ситуації, оперативне реагування національних органів влади є надзвичайно важливим для підтримання громадської віри в їх відданість принципам верховенства права та їх здатність запобігати проявам сприяння незаконним діям або терпимості до них» (див. рішення у справі «Шиліх проти Словенії» (Silih v. Slovenia [ВП], заява №71463/01, п.195, від 09 квітня 2009 року). Більше того, з перебігом чару перспектива проведення будь-якого ефективного розслідування зменшується.»

Відповідно до п.43 рішення ЄСПЛ 2000-VI у справі «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France) [ВП], заява №30979/96I, «розумність» тривалості провадження має оцінюватися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливість предмета спору для заявника.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, згідно з частиною другої цієї статті є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди (статті 1173, 1174 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності.

Оскільки для наявності зобов`язань з відшкодування шкоди, відповідно до статей 1176, 1167, 1173, 1174 ЦК України, потрібно встановлення незаконності рішень, дій чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою підлягають доказуванню на загальних підставах та відповідно до ст.81 ЦПК України є обов`язком позивача.

Дії (бездіяльність) відповідачів, внаслідок яких (якої) було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Аналізуючи позовні вимоги, суд зазначає, що позивачем зазначено фактично три окремих підстави для стягнення матеріальної та моральної шкоди, пов`язані із діями(бездіяльністю) відповідачів:

Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо СВ Ленінського РВ ГУ УМВС в м. Запоріжжі) щодо довготривалого досудового розслідування в кримінальних провадженнях №0001132 та №0001133.

Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо Управління державної міграційної служби України в Запорізькій області, безпосередньо СГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області) щодо неправомірного зняття з реєстрації ОСОБА_1 .

Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області) та Прокуратури Запорізької області (безпосередньо Прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя, в подальшому Запорізької місцевої прокуратури №1), щодо довготривалого та неефективного досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000890.

Щодо тривалості та неефективності досудового розслідування в кримінальних провадженнях №0001132 та №0001133.

Відповідно до листа №996/40/02/04-2020 Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області кримінальні провадження №0001132 та №0001133 перебували у провадженні слідчого Білоуса С.О. та 4.03.2014 року були об`єднані в одне провадження. 13.03.2014 року обвинувальний акт за підозрою ОСОБА_6 та ОСОБА_9 був направлений до Ленінського районного суду. 18.08.2014 року у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_9 за ч.ч.1, 3 ст.357, ч.3 ст. 190 КК України постановлений обвинувальний вирок.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту.

Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням.

Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно, немає підстав для висновку, що розслідування було неефективним, оскільки внаслідок розслідування кримінальна справа була розглянута судом та був постановлений обвинувальний вирок з призначенням винним особам покарання та стягнення з них відповідних відшкодувань.

Тривалість досудового розслідування не вийшла за межі строків притягнення осіб до кримінальної відповідальності, тобто було виконано завдання передбачене ст. 2КПК України.

Позивач зазначає, що протиправними рішеннями та бездіяльністю їй завдано матеріальну шкоду (реальні збитки), яка виразилась у витратах на юридичні послуги у цивільних справах, а також під час юридичного супроводу виконавчих проваджень.

Разом з цим, витрати позивача на юридичні послуги у кримінальних провадженнях відносяться до процесуальних витрат, які підлягають стягненню в порядку глави 8 КПК України, та не є збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. З аналогічних підстав не є збитками витрати позивача в інших цивільних провадженнях, а є судовими витратами, пов`язаними з розглядом цивільної справи.

Відтак, дії відповідачів жодним чином не спричинили для позивача моральних страждань, тому, суд в задоволенні позову в цій частині відмовляє.

Щодо неправомірного зняття з реєстрації ОСОБА_1 .

Оцінка правомірності дій посадової особи ОГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області відносно ОСОБА_1 при знятті її з державної реєстрації проводилася у адміністративній справі № 808/6982/15 при перегляді вказаної справи у касаційному порядку Верховним судом закрито провадження у даній справі в зв`язку з тим, що спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами ЦПК України.

Тому вказані обставини підлягають встановленню у вказаній справі.

Сторонами визнається та обставина, що зняття з реєстрації ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 відбулося 20.05.2010 року.

Позивачем у позові та відповідачами у відзивах зазначено про те, що зняття з реєстрації місця проживання, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 громадянки України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було оформлено 20.05.2010 року старшим паспортистом СГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Загорій Тамарою Григорівною

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент зняття позивача з реєстрації - 20.05.2010) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

У разі якщо особа з поважної причини не може самостійно звернутися до органу реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено за зверненням іншої особи та на підставі доручення, посвідченого в установленому порядку (ч.3 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент зняття позивача з реєстрації - 20.05.2010)).

Відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014 року встановлено, що ОСОБА_6 за попередньою змовою із ОСОБА_9 , звернувся до паспортиста ВРЕЖО №7, куди надав копію довіреності, а також раніше викрадений паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , на підставі чого було проведено зняття з реєстрації ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_3 .

Відповідно до ст.422 наказу МВС України №519 від 04.06.2002 «Перелік типових документів що утворюються в процесі діяльності органів внутрішніх справ, навчальних закладів, підприємств, установ, організацій системи МВС України, із зазначенням строків зберігання документів» зазначає, що термін зберігання заяв про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання та журналів обліків заяв про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування особи - три роки.

У зв`язку з цим, на момент звернення позивача з адміністративним позовом до Запорізького окружного адміністративного суду були відсутні документи (заява, журнал обліку заяв), на підставі яких проводилося зняття з реєстрації ОСОБА_1 , на що посилаються відповідачі та про що відомо позивачу.

З огляду на викладене, з урахуванням обставин встановлених вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 18.08.2014 року, які мають преюдиційний характер, а саме, що ОСОБА_6 надав паспортисту копію довіреності, котра ще не була визнана недійсною, а також раніше викрадений паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , про що паспортисту не було відомо, суд вважає недоведеним протиправність дій старшого паспортиста СГІРФО Ленінського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області.

Окрім того, слід зазначити, що виходячи із обставин справи зняття з реєстрації було проведено 20.05.2010 року, тобто після вчинення злочину, який завдав ОСОБА_1 матеріальної та моральної шкоди, тому зняття з реєстрації місця проживання жодним чином не впливало на позбавлення права власності позивача ОСОБА_1 .

Щодо довготривалого та неефективного досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000890.

03.03.2015 року за заявою ОСОБА_1 внесено відомості до ЄРДР №0000890 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України.29.04 2016 року вказане кримінальне провадження закрито постановою слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області .

18.07.2016 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя скасовано постанову слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області про закриття провадження. Судом констатовано невиконання необхідних слідчих дій у справі та суперечність процесуального рішення.

06.06.2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя 1-кс/336/404/2017 за клопотанням ОСОБА_1 встановлено процесуальні строки для прийняття процесуального рішення у вказаній кримінальній справі. Слідчим суддею констатовано, що протягом року у кримінальному провадженні виконана одна слідча дія - допитаний ОСОБА_6

06.09.2017 року постановою слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області кримінальне провадження №0000890 закрито.

17.10.2017 року ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №1-кс336/753/2017 скасовано постанову слідчого Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області про закриття провадження. Судом констатовано невиконання необхідних слідчих дій у справі та суперечність процесуального рішення.

Враховуючи, що факт неналежного здійснення процесуальних дій протягом надмірно тривалого часу органом досудового розслідування підтверджується неодноразовими зверненнями позивача до органів слідства, прокуратури та суду по його справі, судами неодноразово надавалась оцінка дій даних органів, зокрема в ухвалах слідчого судді, враховуючи надмірну тривалість досудового розслідування, з урахуванням ступеню, глибини та тривалості моральних страждань, понесених позивачем, можливості відновлення немайнових втрат, тяжкості вимушених змін у життєвих обставинах, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, та з урахуванням самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі, так як кримінальне провадження на даний час не закрите та по ньому продовжується досудове розслідування, що не виключає встановлення винної особи та відновлення в подальшому прав та законних інтересів позивача, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_1 завдано моральну шкоду, яка, з врахуванням зібраних по справі доказів, а також принципів розумності, виваженості та справедливості, має складати 50000 грн., яка на думку суду буде розумною і справедливою та забезпечить душевну рівновагу позивачеві.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 77, 81, 258-259, 263-265 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Запорізькій області, Прокуратури Запорізької області, Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області в особі комісії з припинення про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди.

Визнати незаконною бездіяльність посадових осіб Запорізького міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського РВ ЗМУ УМВС України у Запорізькій області), Головного управління Національної поліції в Запорізькій області (безпосередньо Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області) та Прокуратури Запорізької області (безпосередньо Прокуратури Шевченківського району м. Запоріжжя, в подальшому Запорізької місцевої прокуратури №1), щодо довготривалого та неефективного досудового розслідування в кримінальному провадженні №0000890.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь моральну шкоду в розмірі 50000 грн.

В іншій частині вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів через Ленінський районний суд м. Запоріжжя до Запорізького апеляційного суду.

Повний текст виготовлено 14 грудня 2020 року.

Суддя О.М. Гнатюк