ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 532/330/20 Номер провадження 22-ц/814/2389/20Головуючий у 1-й інстанції Мороз Т. М. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бутенко С. Б.

суддів Обідіної О. І. Прядкіної О. В.

за участю секретаря Кальник А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 вересня 2020 року, прийнятого під головуванням судді Мороз Т.М., із складанням повного тексту рішення 18 вересня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Світлогірська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до районного суду з вказаним позовом. Зазначав, що згідно свідоцтв про право на спадщину за заповітом від 25.04.2000 року та від 20.11. 2002 року є власником житлового будинку з господарсько-побутовими побудовами, що знаходиться в АДРЕСА_1 . У вказаному будинку зареєстрована його колишня дружина ОСОБА_2 , яка більше року в будинку не проживає, будь-які речі домашнього вжитку, які б могли належати їй, у будинку відсутні, її місце проживання позивачу невідоме.

Просив суд визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком по

АДРЕСА_1 від 10 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмова в задоволенні позову обґрунтована відсутністю достатніх правових підстав для задоволення вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

Рішення оскаржив ОСОБА_1 , який в своїй апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Вказує, що суд не вірно оцінив надані ним докази про те, що його колишня дружина більше року не проживає в будинку, зв`язок з яким не підтримує, оплати за житлово-комунальні послуги не здійснює, формально зберігаючи за собою лише реєстрацію в будинку, чим порушує його права як власника, які, на його думку, мають бути захищені нормами ст. 391, 405 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши справу в межах заявлених вимог і апеляційного оскарження, приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав:

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Кобеляцькою державною нотаріальною конторою 25.04.2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1316, ОСОБА_1 є власником Ѕ частини житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Кобеляцькою державною нотаріальною конторою 12.11.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3079, ОСОБА_1 є власником Ѕ частини житлового будинку з господарчими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстровану шлюбі з 21 серпня 1999 року по 01 червня 2020 року.

В зазначеному будинку відповідач зареєстрована 17.01.2003 року.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 13.12.2020 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та підопічна ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані в АДРЕСА_1 , але фактично з січня 2019 року за даною адресою не проживають.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 вказував, що відповідач у належному йому будинку не проживає більше року, будь-які речі домашнього вжитку, які б могли належати їй, у будинку відсутні, оплату за житлово-комунальні послуги не здійснює, в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знімається, її місце проживання позивачу невідоме, а тому вважає, що наявні підстави для визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1 з підстав , визначених ст. 405 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд своє рішення мотивував тим, що відповідач є членом сім`ї власника та була вселена до будинку за його згодою. Крім того, позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що при вселенні відповідача у будинок позивача між ними було укладено угоду про інший порядок користування спірним будинком, а також те, що відповідач більше року не проживає в цьому будинку.

Колегія суддів не може погодитись з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Частина перша статті 156 ЖК УРСР, 1983 року, передбачає, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР, 1983 року, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР 1983 року. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В даному випадку, обираючи спосіб захисту свого цивільного права, позивач посилався на положення ст. 391 ЦК України та ст. 405 ЦК України та обґрунтовував вимоги тим, що його колишня дружина більше року без поважних причин не проживає в належному йому на праві владності будинку , формально зберігаючи за собою лише реєстрації в ньому, що тягне за собою для нього як для власника негативні наслідки, в тому числі необхідність надмірно оплачувати житлово-комунальні послуги.

Вказане вище тлумачення норм статей 383, 391, 405 ЦК України у поєднанні із ст. 156 ЖК України з урахуванням встановлених обставин у справі, є таким, що гарантує ефективний захист прав власника житлового будинку.

Доводячи вказані обставини, позивачем надано письмовий доказ - довідку виконавчого комітету Світлогірської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області від 13.12.2020 року (а.с.14), згідно якої ОСОБА_2 фактично не проживає в будинку, належному позивачу з січня 2019 року.

Вказаний доказ є належним, оскільки стосується предмета доказування.

Крім того, те, що відповідач як колишня дружина позивача тривалий час не проживає в належному йому будинку пояснили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Після того як ОСОБА_2 , в січні 2019 року виїхала з будинку, позивач з 22.03.2019 року почав проживати однією сім`єю з ОСОБА_6 та ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_7 .

У відповідності до ст. 12,13 ЦПК України сторони несуть тягар по доведенню обставин, якими обґрунтовують позовні вимоги та заперечення.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Доводячи факт не проживання відповідача в належному йому будинку без поважних причин, ОСОБА_1 надав суду як письмовий доказ вищевказану довідку сільської ради, так і представи суду свідків, які надали пояснення з приводу предмета спору.

Зазначеним доказам всупереч положенням ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції належної правової оцінки не надав та прийшов до помилкового висновку про те, що позивачем не доведено факту не проживання відповідача більше року в житловому будинку та про існування укладеного між сторонами угоди про інший порядок користування вказаним спірним будинком.

Разом з цим, відповідачем не виконано свій процесуальний обов`язок та не надано суду жодних доказів на спростування заявлених вимог та доведення своїх заперечень стосовно останніх.

Лише в поданій до апеляційного суду заяві ОСОБА_1 вказує, що проживає у будинку позивача за адресою АДРЕСА_1 , однак вимушена періодично залишати його, коли приїжджає позивач та виганяє її.

Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Всупереч вимогам вказаних статей, ОСОБА_1 не надала суду першої інстанції належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що вона постійно проживає у спірному житловому будинку. Нею не наведено також доказів перешкод, які начебто чинить їй позивач у користуванні будинком.

Таким чином, як в ході розгляду справи в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді, відповідач не посилається та відповідно не доводить належними доказами обставин, які свідчили про її відсутність в належному позивачу житловому будинку з поважних причин.

З огляду на вказане, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 вересня 2020 року та прийняття нового рішення про задоволення позовних вимог, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи задоволення позовних вимог та апеляційної скарги ОСОБА_1 , з ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги у розмірі 2102 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд-

П О С Т А Н О В ИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 10 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Світлогірська сільська рада Кобеляцького району Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 102 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

О. В. Прядкіна

Повний текст постанови складено 28.12.2020 р.