Дата документу 03.11.2020
Справа № 320/6449/16-ц
Провадження № 2/937/10/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2020 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Редько О.В.,

за участю секретаря судового засідання Колеснікової Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за уточненою позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Міськрайонне управління у Мелітопольському районі та м. Мелітополі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Мелітопольський відділ міського Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному Комітеті України по земельним ресурсам», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О. про скасування права власності,

ВСТАНОВИВ:

І. КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ.

Позивач звернулась до суду з позовом, який згодом уточнила, в якому просить:

- визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі продажу будинку, тобто з 10.11.2006 року набуте незаконно на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року;

- визнати дійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м., укладений ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , посвідчений 25 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О.

Уточнена позовна заява обґрунтована тим, що з 22 червня 2000 року батькові позивача ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 600,14 кв.м. по АДРЕСА_1 на підставі державного акту на право власності. 10 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу житлового будинку АДРЕСА_1 .20 листопада 2012 року ОСОБА_2 визнано власником земельної ділянки з моменту укладення договору купівлі продажу будинку, тобто з 10 листопада 2006 року. Однак позивач з вказаним не погоджується, право власності на земельну ділянку було вирішено шляхом визнання недійсним договору дарування, застосування закону, який не підлягав застосуванню. ОСОБА_2 не є стороною договору дарування земельної ділянки від 25 жовтня 2007 року. Після визнання недійсним договору дарування, земельна ділянка знову повернулась у власність ОСОБА_3 , який вже був померлим. Тому, на думку позивача, виникли спадкові правовідносини, натомість суд застосував інші норми права щодо врегулювання питання права власності. ОСОБА_3 за життя набув право власності на земельну ділянку на законних підставах, тому не може бути протиправно позбавлений цього права. Через зміну законодавства, відповідач незаконно набула право власності на земельну ділянку з моменту укладання договору купівлі продажу житлового будинку на підставі рішення суду від 20 листопада 2012 року. Оскільки судом застосувався закон, який не підлягав застосуванню, то це є правовою підставою для визнання недійсним такого права власності на земельну ділянку та повернення майна в натурі шляхом визнання дійсним договору дарування.

ІІ. ЗАЯВИ (КЛОПОТАННЯ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ.

Позивач в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги на підставах, викладених в позовній заяві.

Крім того, від позивача на адресу суду надійшли письмові додаткові пояснення, в яких зазначено наступне. В жовтні 2009 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням суду від 17.03.2010 року в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2010 року рішення суду першої інстанції без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2011 року рішення скасовано та направлено на новий розгляд. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. За ОСОБА_2 визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв. м з моменту укладання договору купівлі продажу будинку від 10 листопада 2006 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600, 14 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Встановлено постійний земельний сервітут.

Скасовуючи рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17.03.2010 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 27.10.2010 року, Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ в ухвалі від 20.04.2011 року дійшов до висновку, що суд першої та апеляційної інстанції, допустивши неправильне застосування норм матеріального права, не встановили межі в яких до ОСОБА_2 перейшло право власності на спірну земельну ділянку, в зв`язку з придбанням житлового будинку, якій на ній знаходиться, а тому справа була направлена на новий розгляд. Висновки касаційної інстанції є обов`язковими для суду та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи. Однак суд першої інстанції не врахував вказані висновки при вирішенні справи. Під час нового розгляду справи Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, апеляційним судом, не залучалась до справи ОСОБА_5 як правонаступник померлого чоловіка ОСОБА_3 . Крім того, після повернення справи на новий розгляд, Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області не вирішив ряд процесуальних питань. При вирішенні справи як суд першої інстанції, так і суд апеляційної інстанції в обґрунтування рішень посилались саме на положення ст. 120 Земельного кодексу України, але взяли до уваги зміст наведеної норми в редакції Закону України №997-V від 27.04.2007 року, яка набула чинності з 01.06.2207 року, а тому не могла бути застосована за станом на 10.11.2006 рокую Наведене порушення норм матеріального права призвело до невірного вирішення справи. При новому розгляді справи при вирішенні питання щодо встановлення земельного сервітуту, судами не було враховано, що на момент виготовлення технічної документації щодо прокладання відповідних комунікацій (2006 рік) та їх фактичного встановлення, спір щодо визнання за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку не був вирішений, а тому не існувало документів, які визначали спірну земельну ділянку, як об`єкт земельних відносин.

Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог.

Крім того, від відповідача на адресу суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначено наступне.

Відповідач вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на будь якій правовій нормі, не підтверджуються належними доказами, а тому не можуть бути задоволені. В позовних вимогах позивач вкотре фактично намагається в черговий раз переглянути рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 року. Відповідач зазначає, що ОСОБА_3 , під час продажу будинку в 2006 році скрив факт набуття права власності на земельну ділянку та факт набуття права власності на земельну ділянку та факт неправильного її поділу і дарування одної частини ОСОБА_1 , а згодом і факт незаконного дарування другої частини (на якій знаходиться будинок) ОСОБА_1 і спровокувало в подальшому низку судових процесів. Крім того, позивач посилається на норми спадкового справа, однак ніхто не оспорює права позивача як спадкоємця свого батька. Однак, на момент відкриття спадщини, тобто в березні 2010 року, спірна земельна ділянка юридично не належала ОСОБА_3 , оскільки він всупереч вимогам закону, в жовтні 2007 року подарував її ОСОБА_1 , а тому відповідний державний акт від 05.06.2007 року залишився у нотаріуса, який посвідчував даний договір. Всі факти вже перевірялись під час постановлення рішення 20.11.2012 року. Позивач не посилається на норми права, на підставі яких може бути визнано недійсним право власності, яке в даному випадку зареєстровано на підставі законного рішення суду. Тому немає правових підстав для визнання недійсним права власності на земельну ділянку ОСОБА_2 . Крмі того, відповідач звертає увагу на позовну давність, оскільки вважає, що ОСОБА_1 було пропущено строк позовної давності. Відповідач по справі вважає, що ОСОБА_1 взагалі зловживає своїми процесуальним правами.

Треті особи за останньою уточненою позовною заявою від 10.04.2018 року (Т.2 а.с. 105-106) в судове засідання не з`явились, про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, заяв чи клопотань на адресу суду не надходило.

У зв`язку з неявкою в судове засідання сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН.

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою померлого ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 . Зміна дошлюбного прізвища ОСОБА_6 на шлюбне ОСОБА_1 позивача підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 , актовий запис №1386.

10 листопада 2006 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Бєдновою Н.В. За умовами договору ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 , а остання прийняла у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 600 кв.м.

ОСОБА_3 на праві власності належала земельна ділянка площею 600,14 кв.м. в АДРЕСА_1 , що підтверджується копією державного акту серії ЯД № 998145.

25 жовтня 2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О., зареєстрованого в реєстрі № 4427. За умовами договору ОСОБА_3 передав у власність безоплатно ОСОБА_1 земельну ділянку площею 600, 14 кв.м., кадастровий номер :02:038:0001, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , як присадибну ділянку.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 09 червня 2009 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_3 було задоволено. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 28 січня 2009 скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права користування нею та відшкодування моральної шкоди, треті особи ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах, приватний нотаріус Бєднова Наталія Віталіївна було відмовлено.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» Мелітопольського відділу, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В. про визнання права власності на земельну ділянку відмовлено.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Мелітополю Мелітопольського міськрайонного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 646.

Ухвалою колегії суддів Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2011 року касаційна скарга представника ОСОБА_2 ОСОБА_7 була задоволена. Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 17 березня 2010 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2010 року скасовано, а цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , треті особи Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» Мелітопольського відділу, приватного нотаріуса Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Н.В. про визнання права власності на земельну ділянку передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Іванівна, Комунальне підприємство «Водоканал», Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова Анатоніна Олексіївна про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання дійсним правочину щодо купівлі продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Зубовою А.О., зареєстрований в реєстрі за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право ОСОБА_2 на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв.м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_1 для можливості експлуатації житлового будинку, який належить ОСОБА_2 і розташований за адресою: АДРЕСА_1 , із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи із розміру даної земельної ділянки. Стягнено на користь ОСОБА_2 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , з ОСОБА_1 , яка мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_5 судові витрати 549 грн. 20 коп. в решті частини позову ОСОБА_2 відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», Комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Бєднова Наталія Віталіївна про стягнення грошових сум відмовлено.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Мелітопольська міська державна нотаріальна контора, Управління Держземагенства у Мелітопольському районі Запорізької області, Реєстраційна служба Мелітопольського міськрайонного управління юстиції, про скасування права власності на земельну ділянку площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Мелітопольського міськрайоного суду Запорізької області від 08 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 10 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним права власності на земельну ділянку було відмовлено.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Мелітопольської державної нотаріальної контори про визнання недійсним та скасування права власності на земельну ділянку відмовлено.

ІV. МОТИВИ СУДУ ТА ЗАСТОСОВАНІ НОРМИ ПРАВА.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність або відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення чи захисту в обраний спосіб.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, в якому просить визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі продажу будинку, тобто з 10.11.2006 року набуте незаконно на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року та визнати дійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Зубовою А.О.

При цьому, суд звертає увагу, що позовні вимоги не містять нормативно правового обґрунтування таких порушень саме ОСОБА_2 .

Звертаючись за захистом своїх прав до суду саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.

Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

У роз`ясненні п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» вказано, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній та адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особи щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Так дослідивши уточнену позовну вимогу, надані сторонами докази, та пояснення, суд приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області за захистом свого особистого майнового права. Крім того, позивач неодноразово скористалась своїм правом на апеляційне та касаційне оскарження рішення суду першої інстанції.

Суд вважає за доцільне зазначити наступне.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 листопада 2012 року (справа № 2-421/12) були вирішенні питання щодо права власності на спірну земельну ділянку, а саме за ОСОБА_2 було визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року. Рішення суду набрало законної сили 28.03.2013 року. Крім того, рішенням суду було визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 25.10.2007 року.

Позивачем не оспорюється той факт, що під час укладення договору купівлі продажу житлового будинку не укладався договір купівлі продажу земельної ділянки.

Доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами, не доведено, що відповідачем ОСОБА_2 будь яким чином порушуються права позивача.

Виходячи з цього, зазначений позов є необґрунтованим, а отже таким, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 89, 263- 265, 273 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Міськрайонне управління у Мелітопольському районі та м. Мелітополі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області, Мелітопольський відділ міського Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному Комітеті України по земельним ресурсам», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Зубова А.О. про скасування права власності відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: О.В.Редько