Провадження №2-з/369/84/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.12.2020 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі судді Янченка А.В.,

розглянувши заяву адвоката Данильчука Олексія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

В С Т А Н О В И В:

23.12.2020 року адвокат Данильчук Олексій Ігорович, який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просив суд вжити заходів забезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на: двокімнатну квартиру загальною площею 61,4 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224; автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2010 року випуску, об`єм двигуна 2967 см. куб., VIN НОМЕР_1 .

Заявник зазначив, що означена заява про забезпечення позову подається до подання позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності.

Заява про забезпечення позову обгрунтована тим, що у провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває справа № 759/8897/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на квартиру, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Постановою Київського апеляційного суду від 01.12.2020 у справі № 759/8897/20 частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на двокімнатну квартиру загальною площею 61.4 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровану на праві приватної власності за ОСОБА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224; накладено арешт на нежитлове приміщення загальною площею 1,9 кв.м. розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване на праві приватної власності за ОСОБА_4 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 224; накладено арешт на автомобіль марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2010 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна: 2967 см куб., зареєстрований на праві приватної власності за ОСОБА_4 .

10.12.2020 року, з метою виконання постанови Київського апеляційного суду від 01.12.2020 року у справі № 359/8897/20, ОСОБА_1 звернулася до приватного виконавця Ігнатенка К.Е.

11.12.2020 року приватний виконавець Ігнатенко К.Е. повідомив про неможливість накладення арешту на спірні квартиру і автомобіль, у зв`язку з тим, що 02.12.2020 року зазначене майно було перереєстроване на нового власника.

Так, зі змісту інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 11.12.2020 року № вбачається, що на момент отримання довідки спірна квартира була зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_3 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на підставі договору дарування квартири від 02.12.2020 року серія та номер: 408, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Юніною А.А.

Згідно з інформацією Єдиного державного реєстру транспортних засобів, 02.12.2020 року територіальним сервісним центром №8047 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві здійснено перереєстрацію транспортного засобу марки VOLKSWAGEN TOUAREG, 2010 року випуску, об`єм двигуна: 2967 см. куб, VIN НОМЕР_1 , який належав ОСОБА_5 , на нового власника ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу №8047/2020/2322323, укладеного 02.12.2020 р. в ТСЦ №8047.

Заявник зазначає, що на момент вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_6 було достеменно відомо про накладення арешту на спірне майно, оскільки 01.12.2020 його представник, адвокат Булаєнко Р.В. брав участь у судовому засіданні у Київському апеляційному суді. ОСОБА_3 , на користь якого в подальшому було протиправно відчужене спірне майно, є близьким другом і колегою ОСОБА_7 по роботі у стоматологічній клініці «Доктор Зуб», а сам ОСОБА_8 надалі продовжує проживати у спірній квартирі та користуватися спірним автомобілем.

Заявник вважає, що оскільки 01.12.2020 Київським апеляційним судом був накладений арешт на спірне майно, а вже наступного дня, 02.12.2020, ОСОБА_9 , знаючи про накладення арешту, протиправно уклав оспорювані договори щодо відчуження переважної частини спірного майно на користь свого близького друга, ОСОБА_3 , при цьому, ОСОБА_9 продовжує користуватися зазначеним майном, оспорювані правочини підлягають визнання недійсними, а державна реєстрація права власності на спірні квартиру і автомобіль за ОСОБА_3 скасуванню.

Згідно ч. ч. 1, 7 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Дослідивши матеріали заяви, суд вважає, що заяву адвоката Данильчука Олексія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви слід залишити без задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

У відповідності до ч. 1 ст. 149 ЦПК суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 ЦПК заходів забезпечення позову. Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи самої заяви про забезпечення позову вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Крім того, відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод як джерело права.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до цієї Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

Окрім національного законодавства, також і прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом з тим, Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Як вбачається із змісту заяви про забезпечення позову, дійсний майновий спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо спірної квартири та автомобіля розглядається судом у справі № 759/8897/20, в межах якої вже накладено арешт на спірну квартиру та автомобіль.

Водночас заявник у заяві про забезпечення позову від 22.12.2020 зазначає про подання до суду в майбутньому позовної заяви про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності, тобто з вимогами немайнового характеру, в той час як у заяві про забезпечення позову просить накласти арешт на квартиру та автомобіль.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання принципу справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції", "Джеймс та інші проти Сполученого королівства") положення статті 1 Першого протоколу містять три окремих правила, які не застосовуються окремо: перше правило проголошує принцип мирного володіння майном, друге стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у власність правомірним, третє правило визнає за державами контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Також, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання в право власності принципу правомірного та допустимого втручання, слід оцінити, чи є захід законним, чи переслідує втручання суспільний інтерес, чи є такий захід пропорційним переслідуваним цілям.

Посилання на те, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду не підкріплено належними доказами по справі, зокрема не зазначено, які саме права позивача неможливо буде поновити в разі ухвалення можливого рішення про задоволення позову про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності.

Зокрема, матеріали заяви про забезпечення позову не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_3 , після 02.12.2020 (набуття права власності на спірне майно) вчиняє дії щодо відчуження спірної квартири та автомобіля, в той час як у заяві про забезпечення позову зазначено, що спірним майном продовжує користуватися ОСОБА_8 .

Таким чином, заявником не наведено і судом не встановлено, що невжиття таких заходів забезпечення позову, про які ним заявлено може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він планує звернутися до суду у цій заяві, тому в задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

За таких умов, суд дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав та ризиків, визначених ст. 149 ЦПК України, для забезпечення позову.

Одночасно суд роз`яснює, що ця відмова не позбавляє заявника на повторне звернення до суду із заявою про забезпечення позову в порядку встановленому ЦПК України, з урахуванням аргументів, вказаних в мотивувальній частині ухвали.

Витрати по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову покладаються на заявника.

Керуючись статтями 149-153, 260 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви адвоката Данильчука Олексія Ігоровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову - відмовити.

Копію ухвали невідкладно направити заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії даної ухвали.

Ухвала набирає законної сили в порядку встановленому ч. 2 ст. 261 ЦПК України.

Ухвалу підписано 28.12.2020

Суддя А.В. Янченко