Справа № 369/2828/20
Провадження № 2/369/2702/20
РІШЕННЯ

Іменем України

21.10.2020 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі

головуючого судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Одинцов О.С.

за участі представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , треті особи Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дитини,-

в с т а н о в и в :

У лютому 2020 року позивачка звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2014 року. Мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сімейне життя не склалось та з 2018 року проживають окремо. Неповнолітній син залишився проживати разом з нею в АДРЕСА_1 , де і зареєстрований. Вона повністю опікується дитиною, займається вихованням, має можливість забезпечити її гармонійний та всебічний розвиток. Разом з тим, між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, тому спір має бути вирішений в судовому порядку. Просила врахувати, що квартира, де вона проживає з дитиною, належить їй на праві власності, вона працює в банку, але на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох річного віку, має самостійний дохід, отримує соціальну допомогу на дитину з інвалідністю. Дитина має проблеми зі здоров`ям та потребує домашнього догляду, тому вона повністю турбується про дитину, його здоров`я, займається вихованням та навчанням. Вона не перебуває на обліку лікаря психіатра чи нарколога. Тому найкращим інтересам дитини буде визначенням місця проживання з нею.

Просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 , до досягнення ним 14-річного віку.

26 травня 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з даним позовом, ОСОБА_5 вказав, що ні позивачка, ні її представник у позасудовому порядку не звертались до нього щодо укладення договору про визначення місця проживання дитини. На даний час його син ОСОБА_6 потребує перш за все жіночого догляду (регулярне та своєчасне харчування, дотримання правил гігієни, постійний нагляд). Тому він не заперечує щодо проживання дитини разом з позивачкою, а відтак і відсутній предмет спору. Просив суд закрити провадження по справі, у зв`язку відсутністю предмету спору.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що вирішення даного спору сприятиме захисту прав неповнолітньої дитини у майбутньому. Місце проживання дитини між сторонами було вирішено лише «на словах», а тому є потреба у прийнятті саме судового рішення, а не рішення органу опіки та піклування. Якщо буде судове рішення, то позивачка у майбутньому уникне спорів щодо виїзду дитини за кордон та вирішення інших питань щодо дитини без відповідача. Якщо ж суд відмовить в задоволенні позову, то це буде майже кіднепінг, дитина залишиться у «підвищеному стані». Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідача проти доводів позову заперечував, вважав, що між сторонами відсутній спір, оскільки відповідач не заперечував щодо проживання дитини з матір`ю. Жодних перешкод відповідач не створює щодо виховання дитини, але батько дитини не може бути фактично викинутим від вирішення всіх питань, пов`язаних з вихованням, лікуванням, навчанням дитини. Він бажає приймати безпосередню участь у вирішенні питань щодо дитини. Просив закрити провадження або відмовити в задоволенні позову.

У судове засідання представник Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надіслав суду листа, в якому просив слухати справу у його відсутність з урахуванням висновку, за яким вважали за доцільне визначити місце проживання дитини разом з матір`ю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи судом встановлено, що 29 серпня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано шлюб у Центральному відділі державної реєстрації шлюбів Головного управління юстиції в м.Києві.

Батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_5 та ОСОБА_3 .

Нормою ст. 141 СК України встановлено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, і розірвання шлюбу між ними не впливає на обсяг їх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Ст. 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до пункту 6 Декларації прав дитини, затвердженої Генеральною асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку його особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, окрім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.

Стаття 3 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 лютого 1991 року, проголошує, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 12 червня 1998 року № 6 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, ґрунтуючись на рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 вказала, що після припинення шлюбних відносин дитина залишилась проживати разом з нею, дійти згоди щодо місця проживання дитини вона з відповідачем не може.

Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

При розгляді справи Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація надала висновок на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 26 серпня 2020 року. При цьому вважали за доцільне визначити місце проживання неповнолітнього ОСОБА_6 , 2015 року народження, з матір`ю ОСОБА_3 .

З даного висновку вбачається, що батько дитини ОСОБА_5 не заперечував щодо визначення місця проживання дитини з ОСОБА_3 . На засіданні комісії батько не був, була присутня мати дитини, яка повідомила, що були випадки, коли батько дитини погрожував забрати сина, тому вона вимушена була подати позов до суду.

Даний висновок як підтвердження наявності розбіжностей у батьків дитини щодо її місця проживання, суд оцінює критично, оскільки комісія не перевірила дану інформацію у батька дитини, не відібрала пояснення, не з`ясувала чи дійсно мали місце такі випадки, коли вони були, в чому мало прояв, чи чинились перешкоди, тощо. А пояснення ОСОБА_3 стосувались лише щодо незаперечення його щодо проживання дитини з мамою.

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_5 погрожував або вчиняв будь-які інші дії, спрямовані на зміну місця проживання дитини, або іншим чином виражав не погодження щодо місця проживання сина.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позивачка не надала доказів на підтвердження порушення її прав або прав неповнолітнього сина з боку відповідача.

Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом.

У судовому засіданні представник позивача наголошував, що рішення суду про визначення місця проживання дитини є необхідним для уникнення в майбутньому будь-яких перешкод позивачу при вирішенні питань щодо дитини. З огляду на це, клопотання відповідача про закриття провадження по справі, задоволенню не підлягає. Разом з тим, суд зважає, що особа звертається до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Жодних доказів при цьому позивач не надав, не заявив клопотань про їх витребування, у разі складнощі в їх отриманні. При цьому суд враховує, що звертаючись до суду з певних підстав для вирішення певного спору, позивач не може підмінювати підстави та предмет спору на якийсь інший. Представник позивача наголошував, що маючи рішення суду про визначення місця проживання дитини, позивачка в подальшому зможе безперешкодно вирішувати питання щодо виховання, лікування дитини без згоди відповідача. За таких обставин, оскільки батьки мають рівні права у вихованні дитини, усунення батька від вирішення питань щодо дитини є по суті порушенням прав батька на прийняття безпосередньої участі в житті дитини. У разі виникнення спору щодо виїзду дитини за кордон, зміни її реєстрації тощо, можуть бути вирішені в судовому порядку з урахуванням, перш за все, інтересів дитини. Тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні поданого позову.

Керуючись ст.ст.12, 81, 141, 200, 206, 263-265 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 , яка діє у власних інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_5 , треті особи Оболонська районна в місті Києві державна адміністрація про визначення місця проживання дитини відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 21 жовтня 2020 року.

Суддя