ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 598/428/20Головуючий у 1-й інстанції Гудима І.В.
Провадження № 22-ц/817/1094/20 Доповідач - Сташків Б.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Сташків Б.І.

суддів - Хома М. В., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Сович Н.А.

та сторін позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тернополі цивільну справу № 598/428/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2020 року, ухваленого суддею Гудима І.В.,повне рішення складено 23 жовтня 2020 року, у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітньої дитини,-

ВСТАНОВИВ:

У березні 2020 року до позивач ОСОБА_1 вернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів та додаткових витрат на утримання малолітньої дитини.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач вказувала, що 28 серпня 2014 року сторони уклали між собою шлюб. В шлюбі у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка на даний час проживає з позивачем. Відповідач, будучи працездатним, тривалий час не цікавиться станом здоров`я доньки, не надає достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини, яка постійно хворіє. За таких обставин просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1779 гривень щомісяця з дня звернення її до суду і до повноліття дитини. Крім того, просила суд, враховуючи стан здоров`я дитини та необхідність постійного витрачання коштів на її лікування, стягнути з відповідача в її користь додаткові витрати, як затрачені на лікування доньки, у розмірі 2987 гривень, а також в подальшому і кошти у розмірі 2987 гривень додаткових витрат щомісячно до можливого видужання доньки.

Рішенням Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 , в користь ОСОБА_4 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1779 гривень щомісячно, починаючи з 11 березня 2020 року (день звернення із позовною заявою до суду) і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 , 1493 гривні 50 копійок додаткових витрат на дитину.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь держави 840 гривень 80 копійок судового збору.

Не погодившись із вказаним рішенням суду від ОСОБА_2 поступила апеляційна скарга, в якій відповідач просить рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2020 року змінити в частині задоволених позовних вимог, а саме стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі -1000 грн щомісячно починаючи від дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Скасувати рішення в частині стягнення судового збору з відповідача. В іншій частині рішення залишити без змін.

У доводах апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неврахування усіх обставин справи. Зокрема вказує, що позивачем не надано доказів матеріальних та фінансових можливостей відповідача для утримання дитини, як підстави для стягнення аліментів у такому великому розмірі. Зазначає, що у матеріалах справи відсутні докази про наявність у відповідача інших доходів, та будь якого матеріального активу, як джерела виплати аліментів. Отже вважає,що вимоги позивача не обґрунтовані, оскільки обставини у позовній заяві є не доведені позивачем.

Вказує, що має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі 1000,00 гривень на місяць до досягнення дитиною повноліття.

Окрім того, зазначає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача, який є учасником АТО судовий збір, оскільки учасники бойових дій звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.

На апеляційну скаргу поступив відзив від ОСОБА_1 , у якому позивач просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Зокрема вказує, що донька ОСОБА_3 з червня місяця 2018 року перебуває в Тернопільській міській дитячій комунальній лікарні на амбулаторному лікуванні з діагнозом «Епілептичний синдром». Зазначає, що , до матеріалів справи було долучено ряд документів, які підтверджують вказані обставини про хворобу доньки.

На підставі вказаного заключення №153 від 22.05.2020 року Тернопільською міською дитячого комунальною лікарнею 29.05.2020 року було видано довідку № 153. Згідно даної довідки зазначено, що з 22.05.2020 року по 10.10.2020 року дочка потребує її індивідуального догляду. Тобто, дитина повинна бути постійно під наглядом матері.

Також вказує, що після ухвалення рішення суду, 02.10.2020 року Тернопільською міською дитячою комунальною лікарнею було видано довідку № 317, відповідно до якої донька у зв`язку із хворобою потребує домашнього догляду на період з 10.10.2020 року по 10.03.2021 року. Тобто на даний час продовжено індивідуальний догляд за донькою. Зазначає, що у зв`язку з тим, що дитина потребує постійного індивідуального догляду вона не має жодної реальної можливості влаштуватись на роботу, оскільки повинна перебувати з нею та доглядати її.

Позивач вказує, що у зв`язку із хворобою доньки, то в даний момент нести свій обов`язок рівності в обов`язках утримання доньки про які наголошує відповідач з точки зору законодавства, вона не має можливості в силу конкретних обставин і такі обставини підтверджуються належними доказами.

При цьому, просить суд врахувати й інші обставини, які на її думку також повинні братись до уваги, а саме те, що вона свої кошти (близько 3000-4000 тис. грн. на місяць), витрачає на лікування дитини, її розвиток, в тому числі на побутові витрати (забезпечення продуктами харчування, одяг, тощо). Вказує, що кошти прожиткового мінімуму в розмірі 779 грн. не є достатньо для належного життя їхньої доньки.

При цьому, звертає увагу, що закріплений на законодавчому рівні розмір прожиткового мінімуму не виконує обмежувальну функцію при визначені розміру аліментів, а встановлює той мінімум, який необхідний для належного життя дитини.

Наголошує також у відзиві, що захворювання доньки є тривалим і процес лікування може продовжуватись не дин рік .При цьому вказує,що відповідач по справі жодним чином не бере участі у вихованні в тому числі лікуванні дитини, не тратить свій час на відвідування лікувальних закладів, фактично не несе жодної відповідальності як батько дитини, тому в даному випаду вважає, що суд вірно дослідив обставини справи та прийняв належне та обґрунтоване рішення .

Також, вважає , що відповідач не входить у категорію звільнених від сплати судового збору відповідно до ЗУ Про судовий збір, а тому просить у цій частині вимог відмовити.

У судове засіданні не з`явився відповідач ОСОБА_2 ,однак 21 грудня 2020 року від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечила проти поданої апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,пояснення учасників судового процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія судді вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів`судам роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідач ОСОБА_2 та позивач ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 (а.с.6), копією рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 27 січня 2020 року (а.с.127).

Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з позивачем в АДРЕСА_1 , що стверджується довідкою за №590/02-19 від 12.11.2019 року, виданою виконкомом Городищенської сільської ради Козівського району Тернопільської області (а.с.9).

Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися, як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, діючої в Україні з 27 вересня 1991 року визначено, що держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Відповідно до вимог ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Задовільняючи частково позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки відповідач в добровільному порядку належного матеріального утримання дитині не надає, а також враховуючи обов`язок відповідача утримувати свою малолітню дитину на підставі зазначених вище норм права, його стан здоров`я та матеріальне становище, вік та стан здоров`я дитини, а тому вважав, за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_6 на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 1779 гривень, однак не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 березня 2020 року (день звернення із позовною заявою до суду) і до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду, оскільки вони відповідають обставинам справи та вимогам Закону.

Доводи апеляційної скарги про неможливість сплачувати аліменти у присудженій сумі через відсутність будь-яких джерел доходу не спростовують висновків суду першої інстанції та на правильність вирішення справи у даній частині позовних вимог не впливають.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач є непрацездатною особою, або особою із інвалідністю, що б свідчило про неможливість ним працевлаштуватись.

Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, тимчасове безробіття заявника не є безумовною підставою для встановлення розміру аліментів у розмірі 1000 грн., враховуючи, що платник аліментів є працездатною, здоровою людиною.

Встановлений судовим рішенням розмір аліментів у сумі 1779 грн., на думку апеляційного суду є достатнім для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Суд першої інстанції врахував вік дитини, її потреби та наявність інших обставин, що впливають на визначення розміру аліментів на утримання дитини.

Судова колегія не переглядає рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 1493,50 грн. понесених додаткових витрат на лікування дитини, оскільки в тій частині рішення суду не оскаржується і вважає, що ці витрати відносяться до особливих обставин визначених статтею 185 СК України.

Разом з тим, як вбачається з оскаржуваного рішення, судом першої інстанції з ОСОБА_2 в користь держави стягнуто 840 гривень 80 копійок судового збору.

Апеляційний суд не погоджується із висновком суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, виходячи із наступного.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

На учасників бойових дій розповсюджується дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII, який визначає статус, зокрема, і учасників бойових дій та гарантії їх соціального захисту.

Відповідно до частини другої статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність цього Закону, звільняються від плати за оформлення документів, юридичні консультації, а також від судових витрат, пов`язаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту.

Згідно із частиною 8 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про безоплатну правову допомогу» 06 листопада 2012 року № 5477-VI частину другу статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» викладено в такій редакції: «Ветерани війни та особи, на яких поширюється дія цього Закону, отримують безоплатну правову допомогу щодо питань, пов`язаних з їх соціальним захистом, а також звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом цих питань».

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIII (набрав чинності з 01 вересня 2015 року) внесені зміни, зокрема, у статтю 5 Закону України «Про судовий збір» (пільги щодо сплати судового збору), а саме: відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Верховний Суд у постанові №572/2088/17 від 27 червня 2018 року дійшов до висновків, що зазначена норма статті даного Закону не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також прямо та чітко не зазначає, що справа має стосуватись порушених прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності ясності і недвозначності і правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування не включає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права (частини перша статті 129 Конституції України).

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відсутність механізму чіткого трактування та розуміння дійсного змісту вказаної норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» в першу чергу пов`язане з недоліками законодавчої техніки, яка використовувалась законодавцем під час підготовки Закону України «Про судовий збір», проте це не повинно впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду, у зв`язку з порушенням будь-яких їх прав, незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.

Таким чином, до 01 вересня 2015 року надання пільг по сплаті судового збору ветеранам війни та особам, на яких поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» було унормоване частиною другою статті 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», за змістом якої, такі пільги надавалися у випадках, коли спір виник з відносин, що врегульовані безпосередньо цим Законом, проте з 01 вересня 2015 року правове регулювання пільг по сплаті судового збору здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним Законом і не містить жодних обмежень для учасників бойових дій щодо предмету судового захисту порушених прав.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 являється учасником бойових дій, відповідно до посвідчення Серії НОМЕР_1 від 03 червня 2015 року (а.с.154).

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення судового збору з ОСОБА_2 ,оскільки він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», як учасник бойових дій.

Таким чином, аргументи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції розподілу судових витрат заслуговують на увагу та підлягають в цій частині до скасування судового рішення, з ухваленням в цій частині нового рішення,зазначивши про компенсацію судового збору у розмірі 840 грн.80 коп. за рахунок держави .

Щодо решти доводів апеляційної скарги, то колегія суддів вважає їх не обґрунтованими і такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції по суті позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Збаразького районного суду Тернопільської області від 16 жовтня 2020 року в частині стягнення судового збору з ОСОБА_2 в користь держави 840 гривень 80 копійок скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати судовий збір у розмірі 840 грн.80 коп. за рахунок держави .

У решті рішення суду- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови - 25 грудня 2020 року.

Головуючий: Сташків Б.І.

Хома М.В.

Судді: Щавурська Н.Б.