ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2020 року м. Чернівці

Справа № 727/12118/19

Провадження №22-ц/822/847/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар - Герман Я.І.

за участю: позивача - ОСОБА_1 , її представника - ОСОБА_2 , відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , представника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 , на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 серпня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири, витребування її з чужого володіння, головуючий у І-й інстанції - Слободян Г.М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири і витребування її з чужого володіння.

В обґрунтування позовних вимог вказувала на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням по комунальній власності Чернівецького міськвиконкому 19 серпня 1994 року, їй на праві приватної власності належала двокімнатна квартира АДРЕСА_1 ) загальною площею 48,90 кв.м, у тому числі житловою - 26,80 кв.м.

Зазначала, що вона є одинокою особою похилого віку, отримує пенсію в розмірі 2 200 грн, чоловіка та дітей не має. 02 грудня 2018 року отримала травму у вигляді закритого скалкового вертлюгового перелому лівої стегнової кістки зі зміщенням відломків та у період з 05 по 11 грудня 2018 року знаходилася на стаціонарному лікуванні. Протягом тривалого часу часто хворіє і після виписки на амбулаторне лікування, в силу віку, за станом здоров`я, потребувала сторонньої допомоги та догляду, не могла за собою доглядати, забезпечувати себе продуктами харчування.

Посилалася на те, що її рідна сестра ОСОБА_3 погодилася на її прохання допомагати, доглядати за нею та при розмові з останньою, при якій був присутній і син сестри, відповідач ОСОБА_4 , вона обговорила з ОСОБА_3 про здійснення за нею довічного догляду за умови, що квартира після смерті залишиться останній. Погодившись укласти з сестрою договір на запропонованих умовах, вона передала їй правовстановлюючі документи на свою квартиру. 21 грудня 2018 року до неї додому прийшли відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , дружина останнього ОСОБА_6 і незнайомий їй чоловік, якого представили як нотаріуса. Останній їй щось говорив, але вона не все розуміла, бо має вади слуху. Після розмови з нею нотаріус вийшов і в іншій кімнаті спілкувався з сестрою та її сином. Через деякий час вони втрьох знову зайшли в її кімнату, сестра сказала, що документи готові і їх треба підписати і вона вчинила декілька підписів. Підписані нею документи особисто не читала, оскільки погано бачить. Вона повністю довіряла сестрі, була впевнена у тому, що зміст в документах, які підписала, відповідає узгодженим домовленостям. У її присутності сестра передала документи ОСОБА_4 .

Протягом грудня 2018 - кінця жовтня 2019 року ОСОБА_3 навідувалася до неї, готувала їжу, прала, приносила ліки та продукти. В кінці жовтня 2019 року сестра їй розповіла, що нотаріус оформив не договір довічного утримання, а договір дарування, а також і те, що після оформлення договору дарування на неї, через три дні, вона передарувала квартиру ОСОБА_4 , який відмовляється від обіцянки надавати кошти на утримання.

Отже, укладений договір дарування вона вчинила під впливом помилки, неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення і замість договору довічного утримання нею було підписано договір дарування. Вона була впевнена, що підписала договір, за яким передала свою квартиру сестрі ОСОБА_3 , взамін чого остання повинна була довічно надавати їй часткове матеріальне забезпечення, доглядати її і поховати. Вона зареєстрована у спірній квартирі і проживає в ній з лютого 1987 року по теперішній час, іншого житла не має; усі платежі по утриманню квартири, з урахуванням призначеної їй субсидії, сплачує самостійно до теперішнього часу. Відповідачі в квартирі не проживають.

Просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що був укладений 21 грудня 2018 року між нею та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумак А.М., зареєстрований в реєстрі за № 9566; витребувати з володіння ОСОБА_4 у її власність квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 48,90 кв.м, у тому числі житловою площею 26,80 кв.м; стягнути судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , що був укладений 21 грудня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумак А.М., зареєстрований в реєстрі за №9566.

Витребувано з володіння ОСОБА_4 у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 , що складається з двох житлових кімнат загальною площею 48,90 кв.м, у тому числі житловою площею 26,80 кв.м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На зазначене рішення суду представник відповідача ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Посилається на те, що висновки суду зроблені без всебічного та повного з`ясування всіх обставин справи та дійсним обставинам не відповідають. Доказам не дана належна юридична оцінка, висновки зроблені всупереч зібраним доказам, чим порушені норми процесуального права.

Зазначає, що оскаржуване судове рішення ґрунтується виключно на поясненнях, наданих суду позивачкою та відповідачкою, які є між собою рідними сестрами. Будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували наведені в позові обставини, ОСОБА_1 суду не надано.

Суд жодним чином не обгрунтував, чому відкинув покази свідка - приватного нотаріуса Тумака А.М., який посвідчував спірні договори дарування квартири. Відповідачка ОСОБА_3 була обізнана з тим, що 21 грудня 2018 року вона укладає із сестрою саме договір дарування квартири, адже через кілька днів вона подарувала квартиру своєму синові ОСОБА_4 .

Суд безпідставно не залучив приватного нотаріуса до участі у справі в якості третьої особи, а тому ухвала Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 січня 2020 року є незаконною та необґрунтованою.

На апеляційну скаргу ОСОБА_1 подала відзив, в якому просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У відзиві зазначає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що наявність чи відсутність помилки суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору та роз`яснення нотаріусом його суті, а й за такими обставинами як вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку з цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скаргу слід задовольнити частково, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір дарування позивачка вчинила під впливом помилки, внаслідок чого неправильно сприйняла фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення і замість договору довічного утримання фактично уклала договір дарування. На момент укладення договору дарування від 21 грудня 2018 року позивачка не мала бажання і внутрішньої волі на безоплатну передачу квартири у власність сестри, а мала намір передати їй у власність лише за умови здійснення нею її довічного утримання та догляду. Оскільки встановлено факт вибуття квартири з власності позивачки поза її волею, обґрунтованими є вимоги позову в частині витребування майна з чужого незаконного володіння.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з пунктом першим частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в АДРЕСА_2 . В період з 05 по 11 грудня 2018 року вона знаходилася на стаціонарному лікуванні у відділенні анестезіології з ліжками інтенсивної терапії, де 05 грудня 2018 року їй було проведено оперативне лікування, а з 11 по 12 грудня 2018 року - в травматологічному відділенні лікарні швидкої медичної допомоги м. Чернівці, що підтверджується виписним епікризом з історії хвороби №16684.

Також встановлено, що 21 грудня 2018 року позивач ОСОБА_1 безоплатно передала у власність відповідачки ОСОБА_3 належну їй на праві приватної власності двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А.М. і зареєстровано в реєстрі за № 9566.

Згідно з договором дарування квартири від 25 грудня 2018 року відповідач ОСОБА_3 безоплатно передала у власність відповідача ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 21 грудня 2018 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , який посвідчено приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Тумаком А.М. і зареєстровано в реєстрі за № 9605.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо; природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)».

Враховуючи наведене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на обман або помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному житловому приміщенні після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми статей 203, 229 та 717 ЦК України в сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначений правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 715/856/16-ц.

Відповідно до статті 10 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (в редакції на момент укладання спірних договорів) громадянами похилого віку визнаються особи, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", а також особи, яким до досягнення зазначеного пенсійного віку залишилося не більш як півтора року.

Як встановлено судом першої інстанції, на час укладення оспорюваного договору, а саме 21 грудня 2018 року, позивачці ОСОБА_1 було 82 роки. 05 грудня 2018 року їй було проведено оперативне лікування - закритий інтрамедулярний остеосинтез лівої стегнової кістки фіксатором PFNA. Як особа похилого віку та за станом здоров`я, ОСОБА_1 потребувала догляду й сторонньої допомоги.

Крім того, після укладення спірного договору дарування ОСОБА_1 постійно проживає у спірній квартирі, іншого житла вона не має, комунальні платежі по утриманню квартири АДРЕСА_1 позивачка сплачує самостійно, майно не вибуло з її фактичного володіння та користування.

З огляду на викладене, з урахуванням встановлених обставин справи, виходячи з того, що дарувальник помилився щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов`язків сторін за цим договором, оскільки позивачка вважала, що укладає договір довічного утримання, за умовами якого відповідач буде доглядати за нею, суд першої інстанції, належним чином оцінивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та визнання спірного договору дарування недійсним.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що нотаріусом позивачу були роз`яснені наслідки укладеного договору дарування та його підписання, оскільки саме по собі прочитання сторонами тексту договору дарування, роз`яснення нотаріусом суті укладеного договору не може бути безумовною підставою для відмови у задоволенні позову про визнання такого договору недійсним.

Так, під час укладення оспорюваного договору дарування волевиявлення ОСОБА_1 не відповідало її внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а також було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачці, адже ОСОБА_1 бажала, щоб сестра довічно надавала їй матеріальне забезпечення, доглядала її і поховала за власний рахунок.

Інші твердження апелянта ОСОБА_4 не спростовують висновків суду першої інстанції про те, що договір дарування від 21 грудня 2018 року позивачка ОСОБА_1 вчинила під впливом помилки.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статті 229 ЦК України є необґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його право власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В статті 387 ЦК України закріплюється загальне правило, відповідно до якого власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

За таких обставин, встановивши факт вибуття спірної нерухомості з володіння ОСОБА_1 не з її волі, на підставі недійсного договору дарування, суд першої інстанцій правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України і витребував спірну квартиру з володіння останнього набувача ОСОБА_4 на користь законного власника.

Колегія суддів вважає, що не заслуговують на увагу заперечення в апеляційній скарзі на увалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 січня 2020 року про відмову у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_5 про залучення в якості третьої особи на стороні відповідача нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Тумака А.М..

Відповідно до частин 1, 4, 5 статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

У заявах про залучення третіх осіб і в заявах третіх осіб про вступ у справу на стороні позивача або відповідача зазначається, на яких підставах третіх осіб належить залучити до участі у справі.

Про залучення третіх осіб до участі у справі суд постановляє ухвалу, в якій зазначає, на які права чи обов`язки такої особи та яким чином може вплинути рішення суду у справі.

В зазначеній справі підставою позову є саме неправильне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ці обставини дійсно мають істотне значення, а не внаслідок порушення нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій, а тому суд першої прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні клопотання про залучення приватного нотаріуса третьою особою.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що належних та допустимих доказів на спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Також безпідставними є доводи апелянта про завищення суми витрат на правничу допомогу, оскільки в матеріалах справи міститься Договір № 20/11-19 про надання професійної правничої допомоги від 20 листопада 2019 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Рендюк Л.І. та квитанції від 22 листопада 2019 року та 26 листопада 2019 року, згідно з якими за надання професійної правничої допомоги адвокатом Рендюк Л.І. від ОСОБА_1 отримано гонорар в загальній сумі 5 000 грн.

Від відповідача клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу чи заперечень щодо неспівмірності цих витрат до суду першої та апеляційної інстанції не надходило, а тому підстави для відмови у їх стягненні з відповідачів на користь позивачки відсутні.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до пункту 2 частини 5 статті 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, розподіл судових витрат.

У пунктах 35, 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір»).

Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Однак, здійснюючи розподіл судових витрат та стягуючи судовий збір з відповідачів солідарно, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що таке суперечить приписам статті 141 ЦПК України, яка не передбачає солідарного обов`язку відповідачів по сплаті судового збору, що потягло ухвалення помилкового рішення в частині розподілу судових витрат.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини 4 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону і підлягає зміні. З відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір та витрати на надання правової допомоги в рівних частинах по 3 192 грн з кожного.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_5 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 10 серпня 2020 року в частині розподілу судових витрат змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої в АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого в АДРЕСА_4 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрованої в АДРЕСА_2 ) судові витрати у розмірі 3 192 гривні з кожного.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 жовтня 2020 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк