УХВАЛА

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 607/3781/18

провадження № 61-21041 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватне підприємство «Альбіна»,

треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року в складі судді Ромазана В.В. і постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року в складі колегії суддів: Ткач З.Є., Міщій О. Я., Шевчук Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного підприємства «Альпіна» (далі - ПП «Альпіна») про визнання статутного капіталу ПП «Альпіна» об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнання за позивачем права на 1/2 частку у статутному капіталі та на майно ПП «Альпіна»; визнання недійсним рішення від 25 квітня 2008 року №25/4, винесеного засновником ПП «Альпіна» ОСОБА_2 , і відповідного додатку до нього № 1 до статуту ПП «Альпіна» від 25 квітня 2008 року; визнання недійсним договору дарування частки (100%) у статутному капіталі від 23 червня 2016 року №1 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Позов мотивований тим, що з відповідачем ОСОБА_2 перебувала в шлюбі з 17 листопада 1990 року по 09 жовтня 2008 року.

У липні 1999 року ОСОБА_2 за спільні кошти подружжя зареєстровано ПП «Альпіна». Також ним за спільні кошти подружжя придбане нежиле приміщення на АДРЕСА_1 , загальною площею 192,5 кв. м.

Після проведення за спільні кошти подружжя реконструкції даного приміщення та добудови, в березні 2004 року актом державної комісії зазначену нерухомість здано в експлуатацію.

27 жовтня 2004 року рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №1069 надано дозвіл на оформлення права власності за ПП «Альпіна» та видано свідоцтво на зазначене приміщення.

З метою проведення внутрішніх робіт у зазначеному приміщенні позивач 21 червня 2005 року уклала кредитний договір з Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» у розмірі 24 000,00 євро.

Таким чином, майно набуте за спільні кошти подружжя є спільною сумісною власністю сторін.

Зокрема, позивачу належить право спільної сумісної власності в статутному капіталі та майні підприємства ПП «Альпіна» відповідно до статей 60, 61, 62 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

25 квітня 2008 року рішенням №25/4 ОСОБА_2 без згоди позивача передав усі права власника та засновника ПП «Альпіна» своїй матері ОСОБА_3 , яка у подальшому згідно з договором дарування від 23 червня 2016 року № 1 безоплатно передала права засновника ОСОБА_4 .

Крім того, під час перереєстрації підприємства ОСОБА_2 існувала заборона на здійснення будь-якого відчуження (передачі) майна, передбаченому у договорі іпотеки нерухомого майна від 23 червня 2005 року, укладеного на забезпечення кредитного договору.

Оскільки спільне майно ПП «Альпіна» сформовано за рахунок коштів, які були спільною сумісною власністю подружжя, це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому діями відповідачів і укладенням ними спірних правочинів та рішень позивач позбавлена права володіння, користування та розпорядження належною їй часткою у зазначеному підприємстві.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі, скасовано заходи забезпечення позову вжиті ухвалами Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 08 серпня 2018 року та 14 вересня 2018 року щодо заборони вчиняти дії по відчуженню майна ПП «Альпіна», а саме: цегляного приміщення загальною площею 831,5 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що права в статутному капіталі ПП «Альпіна» та належне даному підприємству майно не є спільним нажитим майном подружжя, яке підлягає поділу.

Вимога позивача про визнання недійсним рішення від 25 квітня 2008 року №25/4 засновника ПП «Альпіна» ОСОБА_2 і відповідного додатку до нього №1 до статуту ПП «Альпіна» від 25 квітня 2008 року не підлягає до задоволення, оскільки учасники господарського товариства мають право у порядку, встановленому установчим документом товариства та законом здійснити відчуження часток у статутному (складеному) капіталі товариства, цінних паперів, що засвідчують участь у товаристві. Подальше розпорядження учасником товариства (підприємства) своєю часткою в статутному капіталі є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки у статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року залишено без змін.

Постанова мотивована тим, що з часу здійснення державної реєстрації статуту ПП «Альпіна» 26 липня 1999 року відповідач ОСОБА_2 як одноособовий засновник став власником цього приватного підприємства як унітарного підприємства, маючи у ньому 100 % статутного фонду.

Якщо один з подружжя є засновником приватного підприємства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі №2-3632/11.

ОСОБА_1 просила суд провести поділ корпоративних прав ОСОБА_2 на частку у статутному капіталу ПП «Альпіна» шляхом визнання за нею права на 1/2 частку статутного капіталу та майна ПП «Альпіна». Проте позивач не була засновником приватного підприємства. Саме відповідач ОСОБА_2 є засновником ПП «Альпіна», ним же здійснено внески до статутного фонду та сформовано статутний фонд, який не було поділено на частини, ним особисто затверджено статут (пункт 1.2. статуту), здійснювалося керівництво підприємством і з часу здійснення державної реєстрації ПП «Альпіна» 26 липня 1999 року відповідач був єдиним повноправним власником ПП «Альпіна».

Враховуючи те, що згідно із законодавством України частка у статутному капіталі підприємства як об`єкт корпоративних прав не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та не може були предметом поділу, вимога щодо визнання права на частку в статутному капіталі ПП «Альпіна» до задоволення не підлягає, оскільки суперечить вимогам чинного законодавства.

З огляду на зазначене, є безпідставними вимоги позивачки про визнання недійсним рішення від 25 квітня 2008 року № 25/4 винесене засновником ПП «Альпіна» ОСОБА_2 і відповідний додаток до нього №1 до статуту ПП «Альпіна» від 25 квітня 2008 року; визнання недійсним договору дарування частки (100%) у статутному капіталі №1 від 23 червня 2016 року складений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Вимога позивача про визнання недійсним рішення від 25 квітня 2008 року №25/4 засновника ПП «Альпіна» ОСОБА_2 і відповідного додатку до нього №1 до статуту ПП «Альпіна» від 25 квітня 2008 року не підлягає до задоволення, оскільки розпорядження учасником товариства (підприємства) своєю часткою в статутному капіталі є суб`єктивним корпоративним правом такого учасника й відчуження ним на власний розсуд частки у статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя проти волі іншого подружжя та не в інтересах сім`ї.

Обґрунтованою є відмова в частині позовних вимог про визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі №1 від 23 червня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки предметом договору було майно підприємства, яке не належало позивачу на праві спільної сумісної власності.

Посилання позивача на порушення судом першої інстанції його обов`язку вживати необхідних заходів, спрямованих на захист майнових прав з посиланням на статтю 1 Протоколу 1 є безпідставними, оскільки суд, діючи відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, не може вийти за межі позовних вимог і в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

21 листопада 2019 року ОСОБА_1 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2019 року відкрите касаційне провадження за зазначеною касаційною скаргою.

Ухвалою Верховного Суду від 14 вересня 2020 року справу призначено до розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано статтю 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що була чинна на час створення ПП «Альпіна», яка передбачала, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, що презюмується. Ця презумпція може бути спростована рішенням суду про визнання майна особистою приватною власністю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17). Таке рішення у цій справі відсутнє.

Судом неправильного застосовано статтю 63 Господарського кодексу України та порушено частину першу статті 264 ЦПК України.

Для вирішення спору слід встановити характер відносин, що виник між засновником і ПП «Альпіна»: чи є їх об`єктом підприємство, чи вони мають зобов`язальний характер.

Суди дійшли неправильного висновку про те, що засновник відчужував корпоративні права, пославшись на норми матеріального права щодо господарських товариств, без наведення мотивів поширення таких норм на приватне підприємство. Апеляційний суд також не усунув таку помилку, не розмежував унітарні та корпоративні підприємства.

Зазначені підприємства є відмінними, оскільки статутний капітал приватного підприємства не підлягає поділу на частки. У статуті ПП «Альпіна» відсутні положення про розмір статутного капіталу та поділ його на частки. Тому ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 не корпоративні права, а підприємство як об`єкт права власності.

Отже, суди не дослідили статут ПП «Альпіна» в частині статутного капіталу, його розміру, поділу на частки, порушивши частину першу статті 264 ЦПК України.

Не застосовано рішення Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року № 1-8/2012, в якому зазначено, що статутний капітал та майно приватного підприємства, сформований за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об`єктом спільної сумісної власності. Приватне підприємство, засноване одним з подружжя, є окремим об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Судом неправильно застосована частина четверта статті 369 ЦК України, що передбачає розпорядження спільним майном за згодою всіх співвласників. Аналогічне положення передбачене у статті 65 СК України.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зауважила про порушення прав одного із співвласників у разі розпорядження іншим співвласником спільним майном без згоди першого, та право першого оспорити такий договір. Відчуження підприємства колишнім чоловіком позивача відбувалося без згоди позивача.

Суд неправильно застосував частину другу статті 718 Цивільного кодексу України. ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 безоплатно підприємство, тобто подарував їй це майно. Відповідний правочин є недійсним.

Судом порушено статтю 53 ЦПК України. Суд першої інстанції залучив до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ОСОБА_4 , оскільки рішення у справі впливає на права останнього. Проте суд не зазначив у відповідній ухвалі на які права та обов`язки ОСОБА_4 та яким чином могло вплинути рішення суду.

Крім того, суд порушив частину третю статті 53 ЦПК України, залучивши ОСОБА_4 вже після закінчення підготовчого провадження, про що свідчить ухвала від 01 червня 2018 року про закінчення підготовчого провадження.

Також суд не зазначив на стороні якого саме відповідача виступає ОСОБА_4 .

Судом порушено статтю 223 ЦПК України, оскільки апеляційний суд не мотивував відхилення клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з лікуванням, хоча мав це зробити з огляду на першу неявку.

Позиції інших учасників

27 грудня 2019 ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ПП «Альбіна», ОСОБА_4 через представника ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку надіслали до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просили відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін оскаржувані судові рішення.

Відзив мотивований тим, що позивач неправильно тлумачить норми матеріального права, на які посилається, а також використовує практику Верховного Суду, яка стосується іншого об`єкта - не підприємства, як у цій справі, а квартири. У цій справі об`єктом спору є корпоративні права, які належали ОСОБА_2 як засновнику приватного підприємства, на яке другий з подружжя не має прав і не є об`єктом поділу між подружжям.

В Україні діють приватні унітарні та корпоративні підприємства, які відрізняються кількістю засновників, але не правовим статусом. Приватне підприємство - це організаційно-правова форма підприємства.

Позивач неправильно стверджує, що суди не дослідили статут підприємства, адже суди дали оцінку його положенням.

Суди правильно встановили, що позивач будь-яких коштів до статутного капіталу товариства не вносила.

Позивач безпідставно стверджує, що на відчуження частки у статутному капіталі товариства потрібна була її згода. Корпоративні права належали лише її чоловіку, тому він не був зобов`язаний отримувати таку згоду.

Відповідна правова позиція була висловлена Верховним Судом України у справі № 6-5цс14, а також у пункті 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11.

ОСОБА_2 не вносив кошти під час створення підприємства до статутного капіталу, тому він не повинен був отримувати будь-яку згоду від дружини на передачу своїх корпоративних прав. Відповідна передача була здійснена не на підставі правочину, а за рішенням засновника.

Апеляційний суд розглянув справу без участі позивача, не порушивши при цьому норми процесуального права, адже він вже відкладав розгляд справи за заявою апелянта, до якої не додавалося підтвердження причин неявки. Крім того, позивач мала представника, який міг представляти її інтереси в апеляційному суді. Апеляційний суд розглянув справу без позивача, оскільки вона повторно не з`явилася до суду. До її заяви про відкладення розгляду справи не було додано доказів, які б підтверджували її хворобу, на яку вона посилалася як на поважну причину неявки до суду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 415 ЦПК України передбачено, що процедурні питання, пов`язані з рухом справи, клопотання та заяви учасників справи, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення провадження у справі, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом касаційної інстанції шляхом постановлення ухвал в порядку, визначеному цим Кодексом для постановлення ухвал суду першої інстанції.

Перевіривши доводи позивача щодо зупинення касаційного провадження та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про необхідність зупинення касаційного провадження у даній справі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 09 вересня 2020 року справу №916/2813/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів - Приватне підприємство «НІКА-2» про визнання договору дарування недійсним передали на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою від 30 вересня 2020 року Велика Палата Верховного Суду прийняла до розгляду справу № 916/2813/18 за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Господарського суду Одеської області від 05 грудня 2019 року та постанову Південно-західного апеляційного господарського суду від 09 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним.

Європейський суд з прав людини вказав, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Суд повторює, що у деяких випадках він визнавав, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, міг ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону, однак, мало винятковий характер, і зазначений суд надав чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (SOKURENKO AND STRYGUN v. UKRAINE, № 29458/04 і № 29465/04, § 23, 24, 27, ЄСПЛ, від 20 липня 2006 року).

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

Вбачається, що оскаржувані судові рішення у цій справі та оскаржувані рішення у справі, що передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду, постановлені в подібних правовідносинах.

Так, у справі № 916/2813/18 розглядалися позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі Приватного підприємства «Ніка-2» (далі - ПП «Ніка-2»), укладеного відповідачами 13 липня 2015 року. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі оскаржуваного договору ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_8 частку статутного капіталу ПП «Ніка-2» у розмірі 40 %, що дорівнює 12 000 000,00 грн. ПП «Ніка-2» створено ОСОБА_7 01 вересня 2001 року під час перебування у шлюбі з позивачем на основі майна, яке знаходилось у їх спільній сумісній власності, зокрема, за спільно нажиті кошти подружжя. На час укладення оспорюваного договору ОСОБА_9 належало 60 % статутного капіталу ПП «Ніка-2», а ОСОБА_6 та ОСОБА_8 - по 20 %. Оскільки ОСОБА_7 розпорядилась майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя без погодження з позивачем, цей правочин має бути визнаний судом недійсним через відсутність необхідних повноважень у співвласника, який його вчинив.

Приймаючи цю справу до розгляду, Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 30 вересня 2020 року погодилася з висновком Касаційного господарського суду, що справа № 916/2813/18 містить виключні правові проблеми, які стосуються правової природи приватного підприємства, визначення правового режиму його майна, в тому числі щодо розпорядження учасником підприємства часткою у його статутному капіталі, вирішення яких необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

За змістом пункту десятого частини першої статті 252 ЦПК України суд може з власної ініціативи зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне зупинити касаційне провадження у даній справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/2813/18.

Керуючись статтями 252, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Зупинити касаційне провадження у справі № 607/3781/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Приватного підприємства «Альбіна», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії «Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк», ОСОБА_4 , про визнання об`єктом права спільної сумісної власності частки в статутному капіталі та майні підприємства, визнання недійсним рішення про передачу прав власника та засновника приватного підприємства, визнання недійсним договору дарування частки у статутному капіталі підприємства, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 червня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 916/2813/18.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданової В. М. Ігнатенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов