ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1599/20 Номер провадження 22-ц/814/2701/20Головуючий у 1-й інстанції Шаповал Т. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Одринської Т.В., Пікуль В.П., при секретарі судового засідання: Ряднині І.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2020 року (прийняту суддею Шаповал Т.В., відомості щодо дати складення повного тексту ухвали суду відсутні) у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2010 року зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Лубенському районі здійснити перерахунок та виплату йому державної пенсії по інвалідності як особі, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду заподіяну здоров`ю у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з 01.04.2010 року. Дане рішення було виконано 30.07.2019 року шляхом безготівкового зарахування коштів на картку заявника в сумі 93 464,34 грн. Позивач вказує, що рішення суду виконане з порушенням строків виплати, а тому у нього виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України. Також зазначив, що три проценти річних підлягають обрахуванню за період з 13.09.2011 року по 29.07.2019 року включно та становить 22101 грн, а тому просив суд стягнути з відповідача на його користь 3% в сумі 22101 грн. за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2020 року провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання закрито.

Роз`яснено позивачу право на звернення до суду з позовом в порядку адміністративного судочинства.

З вказаною ухвалою суду не погодився ОСОБА_1 та подав на неї апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прохав її скасувати, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зокрема вказує, що при вирішенні питання поширення ст. 625 ЦК України на спірні правовідносини необхідно враховувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах: від 11.04.2018 року у справі №758/1303/15; від 16.05.2018 року у справі №686/21962/15-ц; від 15.07.2020 року у справі 335/6976/19; від 16.09.2020 року у справі №335/6979/19, а не висновок Верховного Суду викладений в постанові від 18.03.2020 року у справі №712/1924/18, який їм суперечить. Апелянт вважає, що на спірні правовідносини поширюється ст. 625 ЦК України, тому позов у цій справі підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства попри те, що одним із учасників справи є суб`єкт владних повноважень, який є стороною грошового зобов`язання, яке підтверджене рішенням суду, що набрало законної сили.

Відзив на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходив.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи сторони та інші особи будучи належним чином та завчасно повідомленими про час і місце слухання справи в судове засідання не з`явилися.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно п.п. 1.4. ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2010 року, дії управління ПФ України в Лубенському районі неправомірними. Зобов`язано управління ПФ України в Лубенському районі Полтавської області провести перерахунок пенсії та виплату ОСОБА_1 відповідно до ч.4 ст.54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком з урахуванням ч.1 ст.28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та ЗУ «Про державний бюджет України», починаючи з 01.04.2010 року.

Зобов`язано управління ПФ України в Лубенському районі Полтавської області провести перерахунок додаткової пенсії та виплачувати ОСОБА_1 відповідно до ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком з урахуванням ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та Закону України «Про державний бюджет України» починаючи з 01.04.2010 року.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13.09.2011 року рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2010 року залишено без змін.

Також, судом встановлено, що 30.07.2019 року відповідач виконав рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області та виплатив позивачу грошові кошти у суму 93464,34 грн.

Предметом спору у даній справі є відшкодування трьох процентів річних за прострочення виконання судового рішення.

Закриваючи провадження у вказаній справі суд першої інстанції виходив з того, що спір, який виник між сторонами у справі, є публічно-правовим спором, оскільки пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати пенсії позивачу, а тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Разом з цим, суд зазначив, що вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №712/1924/18. Отже, дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Однак, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм цивільно-процесуального законодавства та матеріального права, а тому підлягає скасуванню з наступних підстав.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного. Це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.

Частиною першою статті 19 ЦПК_України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

Відповідно до п.1 ч.1статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

При цьому стаття 2 КАС України завданням адміністративного судочинства визначає справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Стаття 4 КАС України визначає, що адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.

Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Однак спір у цій справі не можна вважати публічно-правовим, оскільки він не пов`язаний із захистом прав громадянина від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.

Спір у цій справі виник внаслідок несвоєчасного виконання рішення суду, з приводу виплати позивачу грошових коштів.

Тобто, у даному випадку вимога позивача про стягнення трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України не пов`язана з вимогами вирішити публічно-правовий спір.

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

З наданих матеріалів справи вбачається, що відповідач мав грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2010 року, та ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13.09.2011 року про перерахунок і виплату пенсії у відповідності до ст. 50 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідач виконав рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.06.2010 року лише 30.07.2019 року та виплатив позивачу грошові кошти у сумі 93464,34 грн.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції неправильно застосував норми процесуального права до спірних правовідносин, оскільки справа про застосування відповідно до статті 625 ЦК України заходів відповідальності за порушення грошового зобов`язання, підтвердженого чинним судовим рішенням, навіть якщо учасником цього зобов`язання є суб`єкт владних повноважень, розглядається враховуючи даний суб`єктивний склад у порядку цивільного судочинства.

Вказані висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц та від 19 червня 2019 року у справі №703/2718/16-ц, які у відповідності до вимог п.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Таким чином, ухвалу суду першої інстанції не можна визнати законною та обґрунтованою.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, скасування ухвали Київського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2020 року та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. 374, ст. 379, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 09 листопада 2020 року скасувати.

Матеріали справи №545/1599/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області про стягнення трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,повернути до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови суду виготовлено 22 грудня 2020 року.

Головуючий: _____________________ Г.Л. Карпушин

Судді: ______________ Т.В. Одринська _______________ В.П. Пікуль