Справа № 343/2181/19
Провадження № 22-ц/4808/1274/20
Головуючий у 1 інстанції Монташевич С. М.
Суддя-доповідач Горейко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Єлісевич О.М.

з участю відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Долинського районного суду, ухвалене у складі судді Монташевич С.М. 16 вересня 2020 року в м. Долина,

в с т а н о в и в:

18.10.2019 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про захист честі і гідності та стягнення моральної шкоди.

Позов мотивував тим, що він проживає в с. Оболоня Долинського району Івано-Франківської області по сусідству з відповідачами. Останнім часом між ними виникають сварки через межу між їхніми земельними ділянками. Відповідачі постійно скаржаться на нього в різні установи, на що він старається не звертати уваги. Однак, остання скарга відповідачів перейшла межі дозволеного. Так, 24.06.2019 року відповідачі подали на нього скаргу до начальника Долинського газопереробного заводу (далі - Долинського ГПЗ), в якій поливають його брудом, розповсюджують про нього негативну недостовірну інформацію про те, що він показує їм свої геніталії, при цьому промовляючи: «На подивись, отримай задоволення і дикі танці». Крім того, у своїй скарзі відповідачі розповсюдили інформацію про те, що він нібито притягується до кримінальної відповідальності за побиття ОСОБА_5 , що не відповідає дійсності, та називають його хамом. Начальник Долинського ГПЗ направив скаргу голові профспілкового комітету на розгляд.

Позивач зазначив, що він працює на Долинському ГПЗ і вказана вище інформація принижує його в очах керівника та голови профспілки. Неправомірними діями відповідачів йому завдано моральної шкоди, адже перед керівництвом його виставлено збоченцем та злочинцем. Через це він постійно переживає, втратив спокій, йому соромно, адже його звинуватили в діях (показування геніталій), які нормальній людині не притаманні. Він не спить ночами, згадуючи безпідставні звинувачення у збоченнях та кримінальному правопорушенні. Крім того, у скарзі відповідачі ображають його словом «хам». Завдану йому моральну шкоду він оцінює в 50 000 грн. та вважає вказану суму справедливою і такою, що хоч частково компенсує його моральні страждання.

Посилаючись на наведене, просив зобов`язати відповідачів солідарно в письмовій формі спростувати інформацію, яка викладена ними в їхній скарзі на нього, що подана 24.06.2019 року до начальника Долинського ГПЗ; стягнути з відповідачів на його користь солідарно 50 000 грн. моральної шкоди, що завдана йому їх неправомірними діями, та судові витрати у вигляді сплати судового збору.

Рішенням Долинського районного суду від 16.09.2020 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 спростувати інформацію, яка викладена нею в заяві-скарзі від її імені та імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , поданій 27.06.2019 року начальнику Долинського ГПЗ, у такий же спосіб, як вона була поширена, а саме: протягом двадцяти днів з дня вступу рішення в законну силу направити на ім`я начальника Долинського ГПЗ письмову заяву зі спростуванням такого змісту: «Повідомляю ОСОБА_6 про те, що поширена мною в заяві-скарзі від 27.06.2019 року інформація, що « ОСОБА_4 пильнує нас, розщіпає ширінку і каже «Не видів - на подивися - задоволення дикі танці» ... Біжить до сітки, де на мене у клітинку свою красу виміщує...» не відповідає дійсності».

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Понесені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 судові витрати, виходячи з пропорційності розміру задоволених позовних вимог, залишено за ними.

Рішення суду мотивовано тим, що заява керівнику позивача була написана лише відповідачкою ОСОБА_1 , а тому за наявності для цього підстав саме вона повинна спростовувати недостовірну інформацію і відповідно відшкодовувати моральну шкоду.

Вирішуючи позовну вимогу ОСОБА_4 про зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, викладену в заяві-скарзі до начальника Долинського ГПЗ, суд виходив з того, що в частині спростування інформації про притягнення позивача до кримінальної відповідальності, а також, що він є «хамом», позов не підлягає до задоволення, оскільки у своїй заяві-скарзі ОСОБА_1 лише вказала про те, що відкрито кримінальне провадження за №0000316 від 29.05.2019 року та не писала, що ОСОБА_4 притягується до кримінальної відповідальності, як стверджує позивач, а щодо її висловлювань, що він є «хамом», то такі є оціночними судженнями відповідачки щодо особи ОСОБА_4 . Тому підставними є лише вимоги про спростування інформації про те, що ОСОБА_4 фактично показував свої статеві органи, а саме «розщіпав ширінку» і промовляв: «Не видів - на подивися -задоволення - дикі танці», а також «підходив до сітки … та у клітинку показував свою красу», що є фактичним твердженням відповідачки, а не оціночним судженням.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між встановленим порушенням та заявленою моральною шкодою в розмірі 50 000 грн., як і не обґрунтовано сам розмір моральної шкоди.

Не погодившись з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема зазначає, що відмовляючи в задоволенні його вимоги про стягнення моральної шкоди, суд безпідставно дійшов висновку про те, що він не довів факт втрат немайнового характеру. Суд вказав, що він зазнав певних моральних страждань, однак неправильно застосував статтю 23 ЦК України, згідно якої моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тобто сам факт приниження і є втратою немайнового характеру.

Помилковим, на думку апелянта, є висновок суду і про те, що він не обґрунтував суму моральної шкоди, адже у своєму позові він зазначив, що вважає вказану ним суму моральної шкоди справедливою і такою, що хоч частково компенсує його моральні страждання.

Також апелянт вказує, що суд безпідставно зіслався на статтю 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки ця стаття не регулює питання відшкодування моральної шкоди, що завдана розповсюдженням недостовірної інформації, а регулює сатисфакцію Європейським судом у випадку порушення Конвенції. Однак, предметом позову не було порушення відповідачем Конвенції. Крім того, в оскаржуваному рішенні суд зіслався на міжнародні правові норми, що регулюють діяльність засобів масової інформації та жодним чином не стосуються предмету його позову.

Апелянт зазначає і про те, що суд безпідставно не взяв до уваги покази допитаних в судовому засіданні свідків, які підтвердили його моральні страждання, завдані відповідачкою ОСОБА_1 , посилаючись на те, що вони не є об`єктивними, адже ці свідки є членами його сім`ї. Вважає, що суд допустив порушення статей 76 та 79 ЦПК України, оскільки допитані свідки попередньо були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання і відмову від давання показань та приведені до присяги, а тому жодних сумнівів у правдивості їх показів бути не може.

З наведених мотивів апелянт просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на його користь 50 000 грн. моральної шкоди, завданої її неправомірними діями, а також витрати по сплаті судового збору та витрати за надання правничої допомоги.

Відповідачі подали відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи скарги заперечили, вважаючи їх безпідставними, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апелянт та його представник в судове засідання не з`явились двічі, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник апелянта ОСОБА_7 надіслав суду письмову заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на копію листка непрацездатності, якого переслав йому апелянт. Проте, як вбачається з копії листка непрацездатності, який долучений до заяви представника апелянта, такий виданий не на прізвище апелянта, а на іншу особу, яка не є учасником даної справи.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що на виконання Закону України від 30.03.2020 року №540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» та відповідно до пункту 10 частини 1 статті 152, частини 5 статті 153 Закону України «Про судоустрій і статус судів» Державна судова адміністрація України наказом від 08.04.2020 року №169 затвердила Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, із наступними змінами внесеними наказом ДСА України від 23.04.2020 року №196.

Таким чином представник апелянта ОСОБА_7 не був позбавлений права прийняти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

З урахування наведеного та положень частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за відсутності сторони апелянта.

В засіданні апеляційного суду відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги заперечили з мотивів, наведених у відзиві на апеляційну скаргу. Просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду в частині зобов`язання ОСОБА_1 спростувати інформацію, яка викладена нею в заяві-скарзі від її імені та імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , поданій 27.06.2019 року начальнику Долинського ГПЗ, у такий же спосіб, як вона була поширена, сторонами не оскаржується, а тому в силу частини 1 статті 367 ЦПК України в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 27.06.2019 року ОСОБА_1 від свого імені та імені ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , написала на ім`я начальника Долинського ГПЗ заяву-скаргу, в якій просить оцінити поведінку працівника ГПЗ, їх сусіда, ОСОБА_4 , який 22 роки встановлює свої закони разом з тестем ОСОБА_8 , який, в свою чергу, 42 роки добивається їх землі. У заяві ОСОБА_1 звинувачує ОСОБА_4 , зокрема, в тому, що він «хам», що він «пильнує їх, розщипає ширінку і каже: «Не видів - на подивися - задоволення і дикі танці»... Біжить до сітки, де на неї у клітинку свою красу виміщує...», що проти нього «відкрито кримінальне провадження №0000316 від 29.05.2019». При цьому, просить передати заяву-скаргу на розгляд профспілкового комітету, щоб вони дали оцінку таким його діям (а.с. 6-7).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачі неодноразово зверталися не тільки за місцем роботи позивача, але і в інші органи на позивача та членів його сім`ї, зокрема:

- в Долинське ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області та Долинську міжрайонну прокуратуру Івано-Франківської області з приводу кримінального провадження №0000440 від 04.07.2015 року, відкритого за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 125 КК України, про спричинення їм 02.07.2015 року тілесних ушкоджень ОСОБА_4 та ОСОБА_8 . В ході досудового розслідування встановлено, що по даному факту відсутній склад кримінального правопорушення, прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 КПК України (а.с. 33, 34, 53, 54, 71, 72);

- в Долинську РДА Івано-Франківської області щодо вирішення питання відновлення дороги за дорученням керівництва ОДА (а.с. 35, 36, 55, 73);

- в Долинське ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області щодо того, що сусід намагається привласнити межу городу (ЄО №1112 від 01.03.2017 року), однак у зв`язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення підстав для внесення відповідної інформації до ЄРДР не було (а.с. 37, 41, 56, 57, 74, 75).

Вищенаведене свідчить про триваючий конфлікт між сім`ями ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , в тому числі, з приводу землі.

Так, у період з 01.05.2019 року по 31.08.2019 року в Долинське ВП Калуського ВП ГУНП в Івано-Франківській області поступили звернення ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , які зареєстровані в журналі Єдиного обліку заяв та повідомлень, а саме: ЄО №2750 від 31.05.2019 року, ЄО №2705 від 28.05.2019 року, ЄО №2747 від 31.05.2019 року, ЄО №2822 від 04.06.2019 року, ЄО №3493 від 06.07.2019 року, ЄО №3666 від 16.07.2019 року, ЄО №4207 від 16.08.2019 року (а.с. 38-39, 59-60, 77-78).

Також 28.05.2019 року в ЄРДР зареєстровано звернення ОСОБА_2 про нанесення тілесних ушкоджень його батькові ОСОБА_5 з боку громадянина ОСОБА_4 . По даному факту 29.05.2019 року відкрито кримінальне провадження №0000316, в якому триває слідство (а.с. 40, 58, 76, 105). Саме про це кримінальне провадження зазначила ОСОБА_1 у своїй заяві-скарзі, адресованій начальнику Долинського ГЗП.

Отже встановлено, що спір між сторонами виник з приводу поширення ОСОБА_1 інформації, яка, як вважає позивач, не відповідає дійсності, принижує його в очах керівника та голови профспілки, у зв`язку з чим йому завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Згідно з частиною 1 статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з частиною 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти, зокрема опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною 3 статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

З урахуванням наведених норм закону та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що поширена ОСОБА_1 в заяві-скарзі від 27.06.2019 року інформація, яка вказує на те, що позивач фактично показував свої статеві органи, є недостовірною, негативною, порушує особисті немайнові права ОСОБА_4 , зокрема ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди його діловій репутації, і підлягає спростуванню.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди, завданої йому поширенням щодо нього недостовірної інформації.

Так, обґрунтовуючи позов в наведеній частині, ОСОБА_4 зазначав, що неправомірними діями відповідачів, які полягають у розповсюдженні щодо нього недостовірної інформації, йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у моральних стражданнях та душевних переживаннях, приниженні його в очах керівника та голови профспілкового комітету, адже фактично його виставлено збоченцем та злочинцем. Через це він втратив спокій, йому соромно. Розмір моральної шкоди він оцінив у 50 000 грн.

Частиною 1 статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до пункту 4 частини 2 зазначеної статті моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

В пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності.

Згідно роз`яснень, які містяться в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява №40450/04, п. 64, від 15.10.2009 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Верховний Суд у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17 зробив висновок, що «..адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого».

Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту.

Суд першої інстанції, встановивши факт поширення щодо позивача недостовірної інформації, яка порушує його особисті немайнові права, зокрема ганьбить його честь, гідність, а також завдає шкоди його діловій репутації, дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення йому моральної шкоди.

В пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

З показань допитаних в суді першої інстанції свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 судом встановлено, що інформація, викладена у заяві-скарзі ОСОБА_1 , вплинула на стан позивача, зокрема викликала у нього моральні страждання та переживання.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження характеру та обсягу немайнових втрат, які він зазнав, зокрема, погіршення стану його здоров`я через поширення щодо нього недостовірної інформації, у зв`язку з чим він поніс витрати на лікування, наявність вимушених змін у його особистому житті чи на роботі, їх тяжкість, ступінь зниження ділової репутації тощо. Відтак, розмір моральної шкоди, заявлений позивачем, а саме 50 000 грн., не є належним чином обґрунтованим.

З урахуванням вищенаведеного та положень статті 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням щодо нього недостовірної інформації, що відповідатиме засадам справедливості, добросовісності та розумності.

Крім того, колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових втрат.

Вирішуючи дане питання, суд виходив з того, що позивачем було заявлено дві позовні вимоги, одна з яких задоволена частково, а друга є вимогою немайнового характеру, яку в грошовому еквіваленті визначити не можна, вказані вимоги заявлено позивачем до трьох відповідачів і лише щодо одного з них суд вважає частково підставними та обґрунтованими, а тому, враховуючи давній конфлікт, непорозуміння, неприємні ситуації, які існують між сторонами та про які власне не заперечували і самі сторони в судовому засіданні і неодноразово вказували на це суду, суд дійшов висновку, що понесені ОСОБА_4 та ОСОБА_1 судові витрати, виходячи, в тому числі, з їх співмірності і пропорційності розміру задоволених позовних вимог, слід залишити за кожною із сторін.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами 1 та 2 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат по сплаті судового збору не відповідає вимогам частини 1 статті 141 ЦПК України щодо їх пропорційного розподілу, судом не вирішено питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу та з урахуванням часткового задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4 і ухвалення в частині вимоги про стягнення моральної шкоди нового рішення, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат належить скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

З матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією №0.0..1 від 17.10.2019 року (а.с. 1), витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 000 грн., що підтверджується розрахунком вартості послуг адвоката з правничої допомоги та квитанцією №0429766 від 03.02.2020 року (а.с. 100, 102) та витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2 881,50 грн., що підтверджується квитанціями №N1FIT4379M від 20.10.2020 року та №52451813 від 03.11.2020 року (а.с. 157, 165).

Оскільки колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 про спростування недостовірної інформації, яка фактично задоволена на третину та щодо одного з трьох відповідачів, та дійшла висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача 1 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, то пропорційно розміру задоволених позовних вимог (1/3 позовної вимоги немайнового характеру та 2% позовної вимоги про стягнення моральної шкоди) стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 294,55 грн. ((768,40 грн. : 3) + (1 921 грн. ? 2%)) витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 520 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 57,63 грн. (2 881,50 ? 2%) витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Долинського районного суду від 16 вересня 2020 року в частині відмови в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовну вимогу ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительки АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , жителя АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , - 1 000 грн. (одну тисячу гривень) на відшкодування моральної шкоди, завданої поширенням щодо нього недостовірної інформації, 294,55 грн. витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви, 520 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 57,63 грн. витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

В решті рішення Долинського районного суду від 16 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року