Справа № 454/3372/19 Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/811/679/20 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О.Я.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року в складі судді Адамовича Я.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат,-

встановила:

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат.

Оскаржуваною ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат визнано неподаною та повернуто ОСОБА_1 .

Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_1 , з ухвалою не погоджується.

В апеляційній скарзі звертає увагу на те, що суд першої інстанції не врахував, не надав оцінки та не навів мотивів у своїй ухвалі щодо недостатності поданих доказів стосовно заявленого клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Зокрема, в обґрунтування клопотання про звільнення від сплати судового збору зазначав, що єдиним джерелом доходу є пенсія по інвалідності, на підтвердження чого подав довідки з ГУ ПФУ у Львівській області, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, довідку з центру зайнятості, довідку про склад сім`ї.

Звертає увагу, що розмір судового збору перевищує розмір його пенсії по інвалідності, тому у нього відсутня фінансова можливість сплати такий.

Вважає, що суд прийшов передчасного висновку про відсутність доказів наявності перешкод у сплаті ним судового збору, чим позбавив доступу до правосуддя.

Просить скасувати ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленимицією главою.

Згідно із ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції про повернення заяви позивачеві (заявникові) (п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України) розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України судове засідання не проводиться, що свідчить про безпідставність вимог апеляційної скарги в цій частині.

Разом з цим, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити враховуючи таке.

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції виходив з того, що 23.12.2020 позову заяву залишено без руху та надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків, однак станом на 20.01.2020 позивач не усунув недоліки позовної заяви, що дає підставу вважати позов неподаним та повернути його.

Колегія суддів не може погодитися із таким висновком місцевого суду.

Згідно положень ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено, що позовна заява подається в письмовій формі. Даною статтею також встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до вимог статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.12.2019 вбачається, що для розгляду цивільної справи № 454/3372/19 визначено суддю-доповідача Адамовича М.Я. (а.с. 5).

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 23.12.2019 залишено без руху позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат та надано позивачу строк до п`яти днів з дня отримання позивачем ухвали включно для усунення недоліків.

Цього ж дня ухвала надіслана позивачу ОСОБА_1 , однак конверт з ухвалою повернувся на адресу суду без вручення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 9-10).

Разом з цим, 20.01.2020 суд повернув позивачу позовну заяву (а.с. 11).

Перевіряючи законність оскаржуваної ухвали колегія суддів виходить з того, що відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 2 цієї статті визначено, що суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

За змістом п. 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

За правилом ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Право на звернення особи до суду є її абсолютним правом.

Захист порушених прав, свобод чи інтересів реалізується через врегульовану процесуальним законом можливість пред`явити до суду позовну заяву, яка є процесуальною формою звернення за захистом порушеного права.

При цьому, право кожної особи на звернення до суду за захистом порушених прав, свобод чи інтересів слід розуміти у праві такої особи на подання відповідних документів та доказів, певне обґрунтування позовних вимог у тій мірі, в якій вона вважає за необхідне, оскільки одним із визначальних принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, а особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В цьому, контексті колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом частин 1-3 статті 185 ЦПК України місцевий суд, як суд першої інстанції вправі повернути позовну заяву лише після спливу строку та не усунення відповідних недоліків, відлік якого починається з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Така умова визначена процесуальним законодавством з метою надання особі, яка звертається із заявою до суду, можливості ознайомитися з встановленими судом недоліками до форми та змісту такої заяви, викладеними в ухвалі про залишення її без руху, а в подальшому усунути такі недоліки.

У правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року, справа № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18) зазначено, що повернення апеляційної скарги з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише у тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, тобто ознайомилася з її змістом, але ухилилася від виконання вимог, указаних в ухвалі.

Таким чином, повертаючи скаргу ОСОБА_1 з тих підстав, що заявник не виконав вимоги ухвали про усунення недоліків, суд першої інстанції не врахував, що заявник не ухилявся від виконання вимог ухвали від 23.12.2019 про залишення скарги без руху, оскільки вказану ухвалу не отримував.

Окремо колегія суддів звертає увагу, що за змістом ч. 4 ст. 175 ЦПК України, якщо позовна заява подається особою, звільненою від сплати судового збору відповідно до закону, у ній зазначаються підстави звільнення позивача від сплати судового збору.

При подачі позовної заяви ОСОБА_1 просив звільнити його сплати судового збору у зв`язку з відсутністю фінансової можливості, яке обгрунтовував відповідними доказами.

Натомість, таке клопотання позивача відхилено, а позов залишено без руху.

Згідно із статтею 8 Закону України «Про судовий збір»та ч. 1 ст. 136 ЦПК Українисуд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі, чи звільнити від сплати такого при цьому особа, яка заявляє відповідне клопотання, в силу статті 12 ЦПК Україниповинна довести обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається із змісту оскаржуваної ухвали, в ній не наведено аналізу доводів позивача щодо наявності підстав для звільнення сплати судового збору, не проаналізовано надані позивачем докази, при цьому суд обмежився виключно твердженням, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджає сплаті судового збору.

Враховуючи наведене колегія суддів приходить переконання про те, що вирішуючи питання звільнення від сплати судового збору місцевий суд неправильно застосував положення ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», не врахував всіх вказаних вище обставин та передчасно прийшов відповідних висновків.

В свою чергу, згідно із ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Так, надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції).

У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

У пункті 55 рішення у справі «Креуз проти Польщі» («Kreuz v. Poland») від 19 червня 2001 року ЄСПЛ підкреслив, що обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним із п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі, якої прагнуть досягти.

У справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain («Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», рішення від 28 жовтня 1998 року) та у справі Miragall Escolano and others v. Spain («Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії», рішення від 13 січня 2000 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Наведене дає підстави для висновку про те, що надмірний формалізм під час вирішення питання про відкриття провадження у справі суперечить принципу верховенства права, завданням цивільного судочинства та порушує, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, право на доступ до суду.

В цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Встановлені колегією суддів факти щодо допущення процесуальних порушень суду першої інстанції свідчать про підставність доводів апеляційної скарги та як наслідок необхідність скасування оскаржуваної ухвали.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 383 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Сокальського районного суду Львівської області від 20 січня 2020 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 грудня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: О.М. Ванівський

О.Я. Мельничук