СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/10102/18

пр. № 2/759/317/20

08 грудня 2020 року 08 грудня 2020 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Шелудько В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна , суд -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Святошинського районного суду з позовом до ОСОБА_2 у якому просить визнати земельну ділянку площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; квартиру, що знаходиться в АДРЕСА_2 ; 1/3 частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 та інше рухоме майно спільним сумісним майном подружжя. При цьому, просить суд визнати право власності за нею ОСОБА_1 на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,15 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; на Ѕ частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_2 ; на 1/6 частину квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3 . Крім того, просила судові витрати покласти на відповідача.

В обгрунтування позову вказала, що вказане спірне майно було придбане нею та відповідачем у період перебування у шлюбі, є спільним майном подружжя, яке відповідач не бажає ділити, у зв`язку з чим вона вимушена звернутись до суду за захистом свого порушеного права.

Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 06.07.2018 року відкритто провадження у справі. (а.с. 12)

01.08.2018 року ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, у якому вказав, що спірна земельна ділянка виділена йому безоплатно на підставі Рішення Наливайківської сільської ради від 22.10.2008 року за № 218-25 -V, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 75095, а тому вважає, що спірна земельна ділянка не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу. Вказав, що спірну квартиру АДРЕСА_3 він, його мати ОСОБА_4 та його неповнолітній син ОСОБА_5 придбали в рівних долях 19.12.2000 року, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу ,який було посвідчено приватним нотаріусом КМНО Криворучко В.П., зареєстровано в реєстрі за № 5131. Кошти на придбання вказаної квартири йому надала його матір, ОСОБА_4 , яка в цей день, 19.12.2000 року продала свою квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , і яка належала їй на праві власності. Таким чином, спірна квартира АДРЕСА_3 придбана за його особисті кошти та кошти матері, а отже не є спільним майном подружжя. Що стосується квартири АДРЕСА_2 , то він не заперечує, що вона є майном, що є в спільній власності подружжя, проте заперечує, що частка позивачки в даному майні становить Ѕ частину, оскільки на вказану спірну квартиру сторони придбали в 2008 році за кошти, які були отримані в кредит у АКІБ «УкрСиббанк», а з жовтня 2017 року сторони не проживають разом і кредит з жовтня 2017 року він погашає сам. Позивачка участі у сплаті кредитних коштів за спірну квартиру з жовтня 2018 року не приймає. Таким чином, він визнає позовні вимоги частково, а саме визнає її право власності на ј частину квартири АДРЕСА_2 , Ѕ частина якої була придбана в період шлюбу за кредитні кошти. (а.с.13-16)

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2018 року до участі у справі у якості третіх осіб залучено ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ПАТ «УкрСиббанк». (а.с. 61)

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.11.2018 року вжито заходи забезпечення позову. (а.с. 62)

05.04.2019 року та повторно 27.01.2020 року до суду ОСОБА_4 подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила в задоволенні позову відмовити. (а.с. 71, 83)

28.01.2020 року до суду надійшла заява ОСОБА_5 про слухання позову у його відсутності. (а.с. 82)

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2020 року вжито заходи забезпечення позову. (а.с. 91)

04.05.2020 року на адресу суду від АТ «УкрСиббанк» на виконання вимог ухвали суду від 03.03.2020 року надано відповідь, згідно якої за період з 18.06.2008 року по 17.01.2017 року за договором про надання споживчого кредиту №0 від 18.06.2008 року, укладеного на ім`я ОСОБА_2 , банком було отримано грошових коштів на суму 142 338,68 дол. США з яких: 72 694,64 дол. США на погашення основного боргу та 69 644,04 на погашення відсотків за користування кредитом. (а.с.100)

17.09.2020 року суду надано копію свідоцтва про шлюб від 14.08.2019 року, згідно якого ОСОБА_1 після реєстрації шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 .

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. (а.с. 122-123)

Позивач в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, з підстав викладениу у позові.

Відповідач в судове засідання з`явився, позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти визнання за позивачкою 1/4 частини спірної квартири АДРЕСА_2 , в іншій частині позовних вимог просив відмовити.

Треті особи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі.

Суд, заслухавши, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини та перевіривши їх доказами, дійшов таких висновків.

Встановлено, що 30.10.1999 року Центральним віллідом реєстрації шлюбів м. Києва зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , про що було зроблено актовий запис за № 2040, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження (а.с. 5)

Між сторонами склалися правовідносини, щодо поділу спільного майна подружжя, які регулюються Сімейним кодексом України.

Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Що стосується позовної вимоги про визнання земельної ділянки 0.15 га що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя та визнання права власності на Ѕ частину вказаної спірної земельної ділянки за позивачем, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що на підставі рішення Наливайківської сільської ради від 22.10.2008 року №218-25-V видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 0,16 га по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_2 . (а.с. 17)

На спростування даного факту суду не надано доказів, таких доказів не здобуто і під час розгляду справи.

Відповідно до п.18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року №2) судам роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК України окрема земельна ділянка, земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в даній частині позову необхідно відмовити, так як спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю.

Що стосується вимоги визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 спільним сумісним майном подружжя та визнати за позивачкою 1/6 частину вказаної спірної квартири, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.12.2000 року ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , діючий від свого імені та як законний представник неповнолітнього сина ОСОБА_5 (2000 р.н.) купили в рівних долях квартиру АДРЕСА_3 за 23 500 грн. (а.с. 24)

Відповідач ОСОБА_2 заперечує, що 1/3 частина спірної квартири придбана за спільні кошти подружжя, оскільки його мати ОСОБА_4 придбала спірну квартиру за особисті кошти,які отримала 19.12.2000 року від продажу власної квартири АДРЕСА_5 , що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу квартири, вартість якої становила 38 600,00 грн. (а.с. 23)

Оскільки, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна, суд в ході розгляду справи встановив факт набуття майна під час шлюбу, проте джерелом його набуття не були спільні сумісні кошти подружжя, а особисті кошти матері відповідача. На спростування встановлених обставин, доказів не надано.

А тому вимоги визнати 1/3 частину квартири АДРЕСА_3 спільним сумісним майном подружжя та визнати за позивачкою 1/6 частину вказаної спірної квартири задоволенню не підлягають.

Що стосується вимоги визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя визнати за позивачкою право власності на Ѕ частину вказаної спірної квартири, то суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 18.06.2008 року посвідченого 18.06.2008 року приватним нотаріусом КМНО Івановою Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3199, ОСОБА_2 придбав квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 25)

Як вбачається з матеріалів справи, 18.06.2008 року АКІБ «УкрСиббанк" та ОСОБА_2 уклали договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого останній отримав кошти у сумі 100 000,00 дол. США, що дорівнює еквіваленту 485 430 ,00 грн. на придбання квартири. (а.с. 27-30)

Договір купівлі-продажу не містить будь-яких інших умов, що визначення порядку володіння, користування і розпоряджання майном, яке є предметом Договору.

Як вбачається з листа АТ «УкрСиббанк» від 03.03.2020 року за період з 18.06.2008 року по 17.01.2017 року за договором про надання споживчого кредиту №0 від 18.06.2008 року, укладеного на ім`я ОСОБА_2 , банком було отримано грошових коштів на суму 142 338,68 дол. США з яких: 72 694,64 дол. США на погашення основного боргу та 69 644,04 на погашення відсотків за користування кредитом. (а.с.100)

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Будь-які інші доводи сторін, жодним чином не спростовують вищенаведені факти, які були встановлені судом під час розгляду даної справи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і частки останніх є рівними.

Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову частково в порядку поділу майна подружжя підлягає визнанню ОСОБА_1 право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині позов задоволенню не підлягає.

У відповідності до положень п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України суд вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат.

ОСОБА_1 при подачі позову у відповідності п. 3 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з урахуванням Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» було сплачено судовий збір у розмірі 8 810,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки рішенням суду частково задоволені позовні вимоги, суд вбачає підстави для покладення судового збору на обидві сторони в рівних частках.

Таким чином, беручи до уваги, що ОСОБА_1 при зверненні з позовом до суду сплачено судовий збір в розмірі 8810,00 грн, суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ) підлягає стягненню 4 405,00 грн. судового збору .

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 57, 60, 69, 70 СК України, ст.ст.368, 372 ЦК України, ст.ст.4, 10, 12, 13, 76-82, 141, 258-259, 263, 264-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки площею 0,15 га, що знаходиться за адресою - АДРЕСА_1 ; квартиру АДРЕСА_2 ; 1/3 квартири АДРЕСА_3 та інше рухоме майно- спільним сумісним майном подружжя, задовольнити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Л.М. Шум