ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 грудня 2020 року

м. Харків

справа №629/1219/20

провадження № 22-ц/818/5527/20

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Бурлака І.В., Пилипчук Н.П.,

учасники справи:

позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку ст.369 ЦПК України в м. Харкові без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2020 року, постановлене під головуванням судді Ткаченко О.А., в залі суду в місті Лозова, Харківської області, -

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 38054,70 грн..

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

В апеляційній скарзі Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволення позову, оскільки позивачем були надані належні докази на підтвердження позовних вимог. Також вказує, що матеріали справи не містять доказів стосовно того, що на момент відкриття рахунку та видачі відповідачу картки останній не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Зазначає, що відповідачем не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного договору недійсним або нікчемним. Вважає, що укладений між сторонами кредитний договір є правомірним відповідно до положень ст.204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.А тому, за положеннями правочину відповідач мас нести цивільно-правову відповідальність у відповідності до норм ст.ст. 525, 526, 610, 629, 1048, 1050, 1054 ЦК України за невиконання умов кредитного договору.

В додаткових поясненнях до апеляційної скарги позивач зазначає, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту у розмірі 1912,39 грн.

ОСОБА_1 надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. ПАТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів укладення з відповідачем ОСОБА_1 договору кредиту №б/н від 06.12.2011 року та надання йому грошових коштів за цим договором.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом II групи з дитинства за психічним захворюванням. Постійно проживає у комунальній установі «Панютинський психоневрологічний інтернат» та знаходиться на повному державному забезпеченні. (а.с. 66, 67).

06.12.2011 року ОСОБА_1 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг у зв`язку з цим ним була підписана заява № н/б від.06.12.2011 року (а.с.6).

Зі змісту заяви убачається, що відповідач є пенсіонером і має намір оформити у позивача пенсійну карту.

У заяві зазначено, що відповідач згодний з тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку складають між ним та Банком договір про надання банківських послуг. Він ознайомлений та згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами Банку, які були надані йому для ознайомлення у письмовому вигляді.

До укладеного договору Банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, відповідно до яких боржник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, а також за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів зобов`язаний сплатити пеню та штраф, у розмірах, в залежності від виду кредитної картки.

Позивач посилається на те, що зобов`язання за кредитним договором відповідач не виконував та згідно розрахунку заборгованості за договором №б/н від 06.12.2011 року станом на 30.06.2020 року заборгованість ОСОБА_1 становить 38054,70 грн.., з яких:

-1912,39 грн. заборгованість за кредитом,

-30654,62 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом.

-3199,37 грн. - заборгованість за пенею та комісією;

а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг:

-500,00 грн. - штраф (фіксована частина).

-1788,32 грн. - штраф (процентна складова).

Як на підставу позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № б/н від 06 грудня 2011 року, шляхом підписання анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку та за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте зобов`язання за кредитним договором № б/н від 06 грудня 2011 року ОСОБА_1 не виконував, тому наявні підстави для стягнення з нього заборгованості у розмірі 38054,70 грн..

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Апелянт, Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк», надав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення до апеляційної скарги, вказував, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором від 06.12.2011 року за тілом кредиту у розмірі 1912,39 грн..

Матеріали справи свідчать про те, що відповідач ОСОБА_1 є інвалідом II групи з дитинства за психічним захворюванням. Постійно проживає у комунальній установі «Панютинський психоневрологічний інтернат» та знаходиться на повному державному забезпеченні.

06 грудня 2011 року у формулярі анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку заповнена інформація про персональні та контактні дані ОСОБА_1 , а також міститься підпис відповідача в цьому документі.

Анкета-заява містить розділ про послуги, які бажає отримати клієнт банку, зокрема передбачається необхідність проставляння відміток навпроти запропонованого виду карток (картка "Універсальна", пенсійна картка, картка Gold, зарплатний пакет, ідентифікація з паспортом, послуга накопичення "скарбничка"). Окрім того міститься графа для зазначення суму бажаного кредиту для платіжний карток "Універсальна"/ Gold.

Зі змісту заяви убачається, що в даній анкеті-заяві виявлено намір відповідача про оформлення на своє ім`я пенсійної карти, а не кредитної (а.с.6).

Таким чином вказана анкета-заява не свідчить про наявність волевиявлення особи на укладання саме договору кредиту та не підтверджує факт його укладання.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що між сторонами дійсно був укладений саме кредитний договір від 06.12.2011 року.

Тому підстав для стягнення нарахованої за вказаним договором заборгованості не вбачається.

Посилання апелянта на правові висновки у постанові Верховного суду від 23 грудня 2019 року у справі №572/1169/17, колегією суддів до уваги не приймається, оскільки обставини зазначеної справи не є подібними до обставин, установлених у справі, що переглядається.

Зокрема, у справі, що переглядається апеляційним судом, установлено намір відповідача отримати лише пенсійну картку, яка передбачає зарахування нарахованих Пенсійним фондом коштів. Доказів на підтвердження факту виникнення між сторонами кредитних правовідносин із видачею кредитної банківської платіжної картки на певних умовах, позивачем надано не було.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і, в силу п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, у касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: І.В. Бурлака

Н.П. Пилипчук