Справа № 484/4047/18
Провадження № 2/484/27/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28.12.2020 р. Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді - Мельничука О.В.

при секретарі - Голубковій Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення житлової комісії військової частини та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:
В провадженні Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення житлової комісії військової частини та зобов`язання вчинити певні дії.

9.04.2019 року ухвалою суду за клопотанням представника Військової частини НОМЕР_1 провадження по справі було призупинено до набрання законної сили рішенням Верховного Суду (провадження №61-37609ск18).

20.07.2020 року від Військової частини НОМЕР_1 надійшло клопотання про поновлення провадження у справі, так як Верховним Судом прийнято постанову 1.06.2020 року, в якій касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 21.12.2017 року у справі №484/3250/17 провадження №2/484/1717/17 р. у незміненій частині та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 23.04.2018 року у справі №484/3250/17 залишено без змін. Також суду надано ксерокопію постанови Верховного Суду від 01.06.2020 року у справі №484/3250/17 провадження №61-37609св18.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву у якій просив провести судовий розгляд за його відсутності.

Представники Військової частини НОМЕР_1 в судове засідання не з`явились, надали до суду заяви у яких просили провести судовий розгляд за їх відсутності.

Представник Житлової комісії Військової частини НОМЕР_1 в судове засідання повторно не з`явився, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Отже, суд вважає за можливе розглядати позовну заяву за відсутності сторін.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, у спорах фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України).

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір (п. 1 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Публічно-правовий спір - це, зокрема, спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (п. 2 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг(п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб`єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме у тих правовідносинах, в яких виник спір.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта. З огляду на вказане до юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома чи більше суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у правовідносинах, в яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний (зобов`язані) виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень (аналогічні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 року у справі №914/2006/17 (пункт 5.7), від 4.09.2018 року у справі №823/2042/16 (пункти 28-30), від 18.09.2018 року у справі №823/218/17 (пункти 24-25), від 12.03.2019 року у справі №911/3594/17 (пункти 4.8-4.10), від 2.04.2019 року у справі №137/1842/16-а, від 18.12.2019 року у справі №826/2323/17 (пункти 18-19), від 18.12.2019 року у справі №263/6022/16-ц (пункти 21-23), від 19.02.2020 року у справі №520/5442/18 (пункти 18-20), від 26.02.2020 року у справі №1240/1981/18 (пункти 16-17), від 1.04.2020 року у справі №520/13067/17 (пункти 19-21), від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17 (пункт 21)).

Тому помилковим є застосування приписів ст.. 19 КАС України та поширення юрисдикції адміністративних судів на усі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень. Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.

Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Тоді як приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Ч. 5 ст. 17 Конституції України визначає, що Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі Закон №2232-ХІІ) військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Згідно ч. 3 ст. 2 Закону №2232-ХІІ громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.

Частина 4 ст. 2 Закону №2232-ХІІ визначає, що порядок проходження військової служби, права та обов`язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 40 Закону №2232-ХІІ гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами.

Згідно до ст. 18 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-ХІV військовослужбовці перебувають під захистом держави і мають усю повноту прав і свобод, закріплених Конституцією України.

Стаття 19 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 року №548-ХІV визначає, що Держава гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей соціальний і правовий захист відповідно до законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів.

Відповідно ч. 1 ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 року №1934-XII (далі-Закон №1934-XII) держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України.

Згідно ч. 3 ст. 16 Закону №1934-XII що соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей здійснюється відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та інших нормативно-правових актів.

Частина 2 ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України» від 06.12.1991 року №1934-XII визначає. Що військовослужбовцям гарантується одержання за рахунок держави житла, фінансового, речового, продовольчого, медичного (у тому числі санаторно-курортного) та інших видів забезпечення у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України і враховують характер та умови службової діяльності, стимулюють заінтересованість громадян України у військовій службі.

Відповідно до ч. 2 ст. 1-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII (надалі - Закон №2011-XII) у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно до пунктів 1, 2 ст. 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.

Пункт 1 ст 12 Закону №2011-XII визначає, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.

Позивач ОСОБА_1 проходить військову службу, є військовослужбовцем Збройних Сил України та звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 та Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 у якому просив:

1. Визнати протиправним п. 2 рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 24.09.2015 року (протокол №82) про відмову у постановці капітана юстиції ОСОБА_1 із складом сім`ї 5 (п`ять) осіб на квартирний облік громадян потребуючих поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 Первомайського гарнізону.

2. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та житлову комісію військової частини НОМЕР_1 скасувати рішення житлової комісії військової частини НОМЕР_1 від 24.09.2015 року (протокол №82) про відмову у постановці капітана юстиції ОСОБА_1 із складом сім`ї 5 (п`ять) осіб на квартирний облік громадян потребуючих поліпшення житлових умов у військовій частині НОМЕР_1 Первомайського гарнізону.

3. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та житлову комісію військової частини НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт капітана юстиції ОСОБА_1 про зарахування до осіб, які потребують поліпшення житлових умов зі складом сім`ї 5 (п`ять) осіб військової частини НОМЕР_1 Первомайського гарнізону.

4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 та житлову комісію військової частини НОМЕР_1 зарахувати капітана юстиції ОСОБА_1 до списку осіб, які потребують поліпшення житлових умов військової частини НОМЕР_1 Первомайського гарнізону зі складом сім`ї 5 (п`ять) осіб.

5. Стягнути з військової частини НОМЕР_1 та житлової комісії військової частини НОМЕР_1 на користь на користь Держави судовий збір.

Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок у постанові від 18.04.2018 року у справі №806/104/16 за позовом особи, звільненої з військової служби, до Квартирно-експлуатаційного відділу міста Житомира, житлової комісії військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправними дій відповідачів з відмови у забезпеченні жилим приміщенням або грошовою компенсацією за належне для отримання жиле приміщення та про зобов`язання відповідачів надати позивачеві житлове приміщення або виплатити належну грошову компенсацію. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала, що такі вимоги треба розглядати за правилами цивільного судочинства, оскільки позов спрямований на поновлення прав у сфері житлових відносин.

Консультативна рада європейських суддів у Висновку №11 (2008) про якість судових рішень (пункт 49) зазначила, що судді повинні послідовно застосовувати закон. Однак, коли суд вирішує відійти від попередньої практики, на це слід чітко вказувати в рішенні.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29.09.2020 року у справі №712/5476/19 для забезпечення єдності судової практики щодо визначення юрисдикції суду з розгляду спорів про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію відступила від висновку, сформульованого у постанові від 18.04.2018 року у справі №806/104/16, щодо необхідності розгляду таких спорів за правилами цивільного судочинства. Означені спори належать до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг).

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: 1) спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження; 2) спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби (пункти 1 і 2 ч. 1 ст. 19 КАС України).

Спори про оскарження відмови у забезпеченні жилим приміщенням або у призначенні грошової компенсації за належні для отримання жилі приміщення для деяких категорій осіб, які брали участь у бойових діях на території інших держав, а також членів їх сімей і про зобов`язання надати такі приміщення чи компенсацію стосуються проходження публічної (військової) служби, у зв`язку з якою держава передбачила відповідні соціальні гарантії (пільги), а також призначення та надання таких гарантій (пільг). Тому такі спори слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Таким чином, у спірних правовідносинах відповідачі наділені повноваженнями приймати рішення, що впливають на можливість реалізації позивачем права на соціальну гарантію - пільгу, надану йому в силу особливого статусу, визначеного Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Аналогічна правова позиція викладена у висновках щодо застосування норм права у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.09.2020 року у справі №712/5476/19.

Частина 4 ст. 263 ЦПК України встановлює, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до викладеного вище, справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення житлової комісії військової частини та зобов`язання вчинити певні дії, не підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства та її слід розглядати за правилами адміністративного судочинства, а відповідно провадження у даній справі необхідно закрити.

Таким чином згідно ч. 1 ст. 25 КАС України справа за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення житлової комісії військової частини та зобов`язання вчинити певні дії, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) цієї особи-позивача Одеським окружним адміністративним судом, або адміністративним судом за місцезнаходженням відповідача, а саме Миколаївським окружним адміністративним судом.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 255, п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 258, ст.ст. 259-260 ЦПК України, суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Провадження у справі №484/4047/18 ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 та Житлової комісії військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення житлової комісії військової частини та зобов`язання вчинити певні дії, закрити.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України роз`яснити позивачеві, що для вирішення його спору з Військовою частиною НОМЕР_1 та Житловою комісією військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним рішення житлової комісії військової частини та зобов`язання вчинити певні дії, віднесено до юрисдикції Одеського окружного адміністративного суду за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) позивача, або до юрисдикції Миколаївського окружного адміністративного суду за місцезнаходженням відповідача.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Первомайський міськрайонний суд Миколаївської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: підпис.