Ухвала

24 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 263/417/20

провадження № 61-19090ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г. І.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Миру-75Б» про визнання протоколу недійсним,

ВСТАНОВИВ:

13 січня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Миру-75Б» (далі - ОССБ «Миру-75Б») про визнання протоколу недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , де створено ОСББ «Мира75Б». Від голови вказаного ОСББ 21 листопада 2019 року вона отримала протокол від 12 січня 2019 року № 8, зі змісту якого вбачається, що загальними зборами розглядалося питання № 4 «встановлення внесків на утримання будинку та прибудинкової території для нежитлових приміщень» та висновок про встановлення його у розмірі 5,50 грн за кв. м щомісяця, з чим вона не погоджується та просить визнати його недійсним. Вважає, що для прийняття рішення по вказаному питанню повинні проголосувати власники нежитлових приміщень, яким належить 75 відсотків площі цих приміщень шляхом особистої присутності на зборах або шляхом письмового опитування. Вона не була присутня на зборах, оскільки її не повідомляли про проведення зборів, та участі в опитуванні вона не приймала. Вона вважала, що витрати по кожній внутрішньо будинковій системі треба рахувати окремо, а не загальною сумою. Вона не користується послугами тепломережі та не потребує ремонту теплотраси, оскільки має газові конвектори та сплачує кошти за їх обслуговування; не потребує піщано-сольової суміші, оскільки вихід з її приміщення прямо на пр. Мира; не потребує послуги в обслуговування димоходів та вентиляційних каналів; кошторис передбачає оплату за дератизацію та дезінфекцію, проте під її власністю відсутній підвал.

Із урахування наведених обставин, позивач просила суд визнати недійсним протокол загальних зборів ОСББ «Миру-75Б» від 12 січня 2019 року № 8.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що основним джерелом формування коштів об`єднання є внески і платежі співвласників будинку, розмір яких визначається загальними зборами співвласників. Під час проведення загальних зборів 12 січня 2019 року за питання про визначення розміру внесків для власників нежитлових приміщень проголосувало більшість співвласників, що відповідає вимогам пункту 7 розділу ІІІ статуту ОСББ «Миру-75Б».

15 грудня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове рішення.

Верховний Суд дійшов висновку, що відсутні підстави для відкриття касаційного провадження з огляду на таке.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Верховний Суд вважає, що ця справа є малозначною в силу своїх властивостей, при цьому суд врахував предмет позову (визнання недійсним протоколу) та характер правовідносин, у яких виник спір.

Зазначення судом апеляційної інстанції у постанові про можливість її оскарження до суду касаційної інстанції не змінює характер та предмет позову у цій справі, та не спростовує наявність у Верховного Суду повноважень на визнання справи малозначною, оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у загальних положеннях цього Кодексу, то вона поширюються й на касаційне провадження.

Верховний Суд враховує рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R (95) 5, згідно з якими державам-членам необхідно вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржується до суду касаційної інстанції на підставі підпунктів «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими, з урахуванням того, що практика розгляду судами таких спорів є усталеною, заявником не наведено прикладів неоднакового застосування судами зазначених норм права у подібних правовідносинах, а тому відсутні підстави вважати, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Оскільки, касаційну скаргу подано на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, і судом не встановлено передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, тому підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, відсутні правові підстави для відкриття касаційного провадження у цій справі.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 травня 2020 року та постанову Донецького апеляційного суду від 25 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Миру-75Б» про визнання протоколу недійсним відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак І. Ю. Гулейков Г. І. Усик