ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 688/1005/20
Провадження № 22-ц/4820/1792/20
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Чебан О.М.

з участю представників сторін

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 688/1005/20 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 червня 2020 року в складі судді Цідик А.Ю. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши доводи апеляційної скарги і матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 30 300 грн у рахунок погашення боргу за розпискою від 10 лютого 2019 року.

На підтримання заявлених позовних вимоги позивач зазначала, що 10 лютого 2019 року відповідач позичила у неї грошові кошти в сумі 30300 грн і зобов`язалася повернути їх до 10 лютого 2020 року, що підтверджується відповідною розпискою. Проте відповідач, незважаючи на встановлений строк повернення грошових коштів, уникає виконання свого зобов`язання, грошові кошти повертати відмовляється.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 .

Рішенням Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 червня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1 не погодилася з таким рішенням суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, вважає його незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт зазначає, що в ході розгляду справи було встановлено, що вона є фізичною особою-підприємцем і відповідачка перебувала з нею у трудових відносинах як найманий працівник. 10 лютого 2019 року відповідачкою було написано розписку, яка містить зобов`язання про повернення коштів у сумі 30300 грн строком до 10 лютого 2020 року, вказана розписка містить особистий підпис особи, якою вона була вчинена, а також дату написання 10 лютого 2019 року. Тому на думку апелянта, в даному випадку сторони в належній формі досягнули домовленості щодо усіх істотних умов договору позики, крім того зі змісту написаної власноруч відповідачем розписки вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а також встановлення обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк. Також вказує апелянт, що в ході розгляду справи відповідачем не подавалися докази того що договір позики було вчинено внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску, не зазначає вона і про наявність впливу тяжкої обставини і про невигідні умови правочину.

Тому ОСОБА_1 просила скасувати рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 червня 2020 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши учасників справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець, здійснює роздрібну торгівлю в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами.

ОСОБА_2 з 04 листопада 2015 року працювала продавцем в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », який належить ФОП ОСОБА_1 .

При цьому, 04 листопада 2015 року між ФОП ОСОБА_1 як фізичною особою, яка використовує найману працю та ОСОБА_2 як працівником було укладено трудовий договір.

Згідно наказу від 30 січня 2019 року відповідач з 31 січня 2019 звільнена з роботи за власним бажанням згідно п. 1 ст. 38 КЗпП України

10 лютого 2019 року було проведено ревізію в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 », яку провели ФОП ОСОБА_1 , відповідач та інший продавець ОСОБА_5 .

За результатами ревізії було складено акт про нестачу в магазині на загальну суму 60621,22 грн. В даному магазині продавцем окрім ОСОБА_2 працювала ще й ОСОБА_5

10 лютого 2019 року ОСОБА_2 написала розписку в якій зазначено, що вона позичила у ФОП ОСОБА_1 30300 грн, які зобов`язувалася повернути до 10 лютого 2020 року.

При цьому сторони в суді першої інстанції вказали, що грошові кошти за розпискою не передавались, розписка була написана в зв`язку з виявленням нестачі в магазині.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Така ж правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 340/385/17.

Отже з врахуванням обставин справи, слід дійти висновку, що договір позики від 10 лютого 2019 року, на підставі якого пред`явлено позов, не є договором новації боргу, оскільки в ньому відсутні посилання на попередні домовленості та зобов`язання сторін.

При цьому ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зі змісту наявної в матеріалах справи розписки від 10.02.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 склала розписку в якій зазначено, що вона позичила у ФОП ОСОБА_1 30300 грн, які зобов`язувалася повернути до 10 лютого 2020 року.

Як встановлено судом грошові кошти, зазначені в розписці відповідач від позивача не отримувала, а написала зазначену розписку на половину суми виявленої ревізією недостачі в магазині, в якому працювала продавцем і який належить ФОП ОСОБА_1 .

Отже, договір позики, на який посилається позивач, фактично між сторонами не укладався.

Спричинена відповідачем позивачу як роботодавцю матеріальна шкода, внаслідок недостачі в магазині, який належить позивачу, не є боргом в розумінні позики (ст.1046 ЦК) та розписка не є новацією цього боргу, а виниклі між сторонами правовідносини не є позиковими та не регулюються нормами права, на які посилався позивач.

Спричинена відповідачем шкода (недостача в магазині), в разі її підтвердження у встановленому законом порядку, може бути з неї стягнута в порядку відшкодування шкоди спричиненої працівником відповідно до норм Кодексу законів про працю або норм Цивільного кодексу, а не на підставі договору позики, якої в даному випадку не існувало.

Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 січня 2020 року в справі № 569/1299/17.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги, що в даному випадку сторони в належній формі досягнули домовленості щодо усіх істотних умов договору позики, крім того зі змісту написаної власноруч відповідачем розписки вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів саме у борг, а також встановлення обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк з вищевказаних підстав слід відхилити, оскільки між сторонами виникли правовідносини не з договору позики, а існували трудові правовідносини між роботодавцем та працівником з приводу відшкодування шкоди, завданої працівником під час виконання ним трудових обов`язків роботодавцю.

Вказані доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції.

З врахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 12 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2020 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох