ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/1040/20 Доповідач - Ходоровський М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Ходоровський М.В.

суддів - Гірський Б. О., Бершадська Г. В.,

секретаря - Панькевич Т.І.

з участю - представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі апеляційну скаргу Тернопільської міської ради на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 07 жовтня 2020 року (головуючий суддя Сташків Н.М., дата виготовлення рішення не вказана) у справі № 607/16893/20 за позовом Тернопільської міської ради до ОСОБА_2 , Управління агропромислового, економічного розвитку та з питань державної реєстрації Підгаєцької районної державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2020 року Тернопільська міська рада звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , Управління агропромислового, економічного розвитку та з питань державної реєстрації Підгаєцької районної державної адміністрації, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про скасування запису про державну реєстрацію права власності, визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації права власності.

Позовна заява мотивована тим, що державним реєстратором Управління агропромислового, економічного розвитку та з питань державної реєстрації Підгаєцької районної державної адміністрації Гречкосій Г.В. 31.01.2019р. було внесено запис № 30141835 про право приватної власності ОСОБА_2 на споруди для підприємницької діяльності загальною площею 47,9 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 . Така реєстрація здійснена з порушенням вимог закону, оскільки підставою її здійснення у відомостях з Державного реєстру зазначено технічний висновок ПП «ВОЛКАС», а законом не передбачено можливості державної реєстрації права власності на підставі технічного висновку. При цьому жодних відомостей про земельну ділянку, на якій розташовано вказаний об`єкт, до Державного реєстру не внесено. У Тернопільській міській раді відсутні дані щодо прийняття рішення про відведення ОСОБА_2 земельної ділянки для будівництва вищевказаного об`єкта.

В обгрунтування вимог позивач також зазначив, що 27.11.2019р. ОСОБА_2 відчужила вказаний об`єкт відповідачам ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Терещук Т.І. Оскільки на момент укладення договору ОСОБА_2 не могла не знати, що у неї відсутній товар, з приводу якого укладався договір, зміст цього договору купівлі-продажу становили відомості, які не відповідають дійсності, вважає, що договір є недійсним і порушує право Тернопільської міської ради на землю комунальної власності.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 07 жовтня 2020 року позовну заяву повернуто позивачу - Тернопільській міській раді з підстави порушення позивачем правила об`єднання позовних вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства.

В апеляційній скарзі Тернопільська міська рада просить ухвалу суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Апеляційна скарга мотивована тим, що в Державному реєстрі речових прав запис про те, що об`єктом нерухомого майна є споруди для підприємницької діяльності, не має жодного значення для вирішення питання юрисдикції спору, оскільки не спростовує факту порушення прав територіальної громади на землю, як підстави для звернення за судовим захистом. Позовна заява не містить будь-яких доводів чи посилань на факти, які можуть свідчити про існування між Тернопільською міською радою та ОСОБА_2 (як фізичною особою-підприємцем) господарських правовідносин, порушення яких стали приводом для звернення до суду, або спору про право, що виникає з цих господарських відносин.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

У судовому засіданні представник Тернопільської міської ради апеляційну скаргу підтримав.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника позивача, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Постановляючи ухвалу про повернення позовної заяви позивачу, суд виходив з того, що у позовній заяві об`єднано декілька вимог, які належать розглядати у порядку господарського та цивільного судочинства, тобто порушено правила об`єднання позовних вимог.

З таким висновком суду слід погодитись, виходячи з наступного.

Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За положеннями частини першої статті 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 20 Господарського процесуального кодексу господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18 визначено, що критеріями розмежування судової юрисдикції є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Встановлено, що відповідач ОСОБА_2 з 09.06.2009р. зареєстрована як фізична особа-підприємець, що підтверджується відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб-підприємців та громадських формувань.

З матеріалів позовної заяви вбачається, що згідно з оспорюваним записом № .01.2019р. за ОСОБА_2 зареєстровано право приватної власності на споруди для підприємницької діяльності.

Великою Палатою Верховного Суду неодноразово зверталась увага на правову позицію, викладену, зокрема, в її постановах від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 823/1508/16, від 16 січня 2019 року у справі №823/692/17 від 16 вересня 2020 року у справі № 804/8836/17, відповідно до якої спір про скасування рішення та/або запису про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно за іншою особою є приватноправовим та з огляду на суб`єктний склад має бути вирішений за правилами цивільного або господарського судочинства.

Таким чином, з врахуванням положень п. 6 ч. 1 ст. 20 ГПК України, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що спір у частині вимог Тернопільської міської ради до ОСОБА_2 , Управління агропромислового, економічного розвитку та з питань державної реєстрації Підгаєцької районної державної адміністрації про скасування запису про державну реєстрацію права власності виник між юридичними особами та фізичною особою, яка є підприємцем, а тому він повинен розглядатися господарським судом.

Відповідно до ч. 4 ст. 188 ЦПК України не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з п. 2 ч. 4 ст. 185 ЦПК України заява повертається у випадку, коли порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, у яких є підстави застосування положень статті 188 цього Кодексу).

Приймаючи до уваги те, що позивачем в позовній заяві об`єднано кілька вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, висновок в ухвалі про повернення позивачу позовної заяви є правильним.

Доводи в апеляційній скарзі висновки суду не спростовують і не містять посилань, які б вказували на незаконність постановленої у справі ухвали.

Оскільки місцевим судом повно та всебічно зясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обгрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення а судове рішення без змін.

Стосовно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 35 ч.1, 259 ч.1.2.8, 374 ч.1 п.4, 379, 381 ч.1,3, 382 - 384, 389 ч.1 п. 2, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Тернопільської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 07 жовтня 2020 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на сторони в межах ними понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий

Судді