ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

29 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/3661/20

Головуючий у першій інстанції Карапута Л. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1300/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Бечка Є.М.,

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапова О.Л.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 вересня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

дата та місце складання повного тексту: 09 вересня 2020 року, м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 05 червня 2013 року, в сумі 115366 грн 33 коп., станом на 31 березня 2020 року, та понесених судових витрат.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 звернулась до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву №б/н від 05 червня 2013 року. Підписуючи заяву відповідачка погодилася, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Підписавши заяву між сторонами, у відповідності до ст.634 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, який за своєю правовою природою є змішаним договором і містить в собі умови договору банківського рахунку та кредитного договору.

Згідно даного договору відповідачці відкрито кредитний рахунок та встановлено початковий кредитний ліміт, що зазначений у довідці про зміну умов кредитування та обслуговування картрахунку, та який було збільшено до 7100 грн. Зміна кредитного ліміту визначена п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, а пунктами 1.1.3.2.3 передбачена можливість зміни Тарифів.

Також в позові зазначається, що банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідачка зобов`язання належним чином не виконувала, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 31 березня 2020 року становить 115366 грн 33 коп. і складається з наступного: 9137 грн 14 коп. заборгованість за простроченим тілом кредиту; 3284 грн 16 коп. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 ЦК України; 96975 грн 20 коп. нарахована пеня, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн штраф (фіксована частина), 5469 грн 83 коп. штраф (процентна складова).

Також позивач звертає увагу, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання, але якщо на протязі цього строку жодна з сторін не проінформує другу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на той же строк.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» було відмовлено.

Суд виходив з того, що позивачем не доведено розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 9137 грн 14 коп., при цьому згідно виписки по рахунку є можливим відстежити обрахунок лише суми 6971 грн 99 коп.; в матеріалах справи відсутні відомості про те чи була відповідачка ознайомлена із Умовами та Правилами, які містилися в пам`ятці для клієнта та відсутня Пам`ятку клієнта, яка є невід`ємною частиною договору, або довідка про умови кредитування; наявні в доданому позивачем розрахунку заборгованості відомості про часткове погашення за наданим кредитом, не можуть бути прийняти до уваги, оскільки після несанкціонованого списання кредитного ліміту 12 серпня 2016 року, жодних документів із ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідачкою не підписувалося, грошових коштів в кредит не отримувалося. Про факт несанкціонованого списання коштів фінансовій установі було відомо, а сама картка була заблокована в серпня 2016 року, однак, Банк підвищив кредитний ліміт в односторонньому порядку. Також суд зазначив, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Сам по собі факт коректного вводу вихідних даних для ініціювання такої банківської операції, як списання коштів з рахунку користувача не може достовірно підтверджувати ту обставину, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, що узгоджується з Постановою Верховного Суду від 24 липня 2019 року по справі №753/16954/16-ц.

Не погоджуючись з вказаним рішення АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд не повно та не всебічно встановив обставини справи. Зазначає, що суд не звернув увагу на те, що оспорювані відповідачем операції, вчинені 12 серпня 2016 року, були проведені з належною електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, а також правильним введенням ПІН-коду в банкоматі, що підтверджується банківською випискою, що має статус первинного документу.

Представник позивача зауважує, що введення правильного ПІН-коду платіжної картки (електронного платіжного засобу), а також здійснення дзвінка на фінансовий номер телефону клієнта, свідчить про здійснення належної ідентифікації та автентифікації електронного платіжного засобу і його користувача під час проведення спірних операцій. Тобто, відповідачка несе відповідальність за вчинені операції, а на банк покладається обов`язок доводити, що відповідач сприяв розголошенню ПІН-коду лише в тому випадку, коли оспорювані операції здійснюються без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача. При цьому позивач послався на постанову Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №522/22780/15-ц.

Представник банку зазначає, що відповідачкою не спростовано факт вчинення оспорюваних операцій щодо зняття готівки в банкоматах з правильним введенням ПІН-коду, тобто із належною електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу та його користувача, підстави для звільнення відповідачки від відповідальності за укладеним договором відсутні.

Особа, яка подає апеляційну скаргу звертає увагу, що сам факт звернення до правоохоронних органів та наявність кримінального провадження не може свідчити, в силу презумпції невинуватості, про вчинення злочину стосовно відповідачки до ухвалення вироку, яким будуть встановлені обставини вчинення злочину та відповідні винні особи. Представник посилається на аналогічний висновок Верховного Суду, викладеному у постанові від 10 квітня 2019 року по справі №524/3979/16-ц.

Крі того, представник банку не погоджується із стягнутими витратами на правову допомогу відповідачці, вважає їх недоведеними. Представник вказує, що відзив та заперечення на відповідь на відзив підписані безпосередньо відповідачкою, а не її представником, тому суду не було надано достатніх доказів розумності, обґрунтованості та необхідності витрат на правову допомогу, а також дійсного (фактичного) надання зазначених послуг.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України, справа за апеляційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 вересня 2020 року, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Учасники справи повідомлялись про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення (виклику) сторін, у встановленому законом порядку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін та провести розподіл судових витрат відповідно до вимог ЦПК України та стягнути з позивача на її користь судові витрати.

Доводи відзиву зводяться до викладу рішення суду першої інстанції. Сторона відповідачки зауважує, що матеріали справи не містять доказів належного виконання кредитором умов договору в частині видачі кредиту готівковими коштами, не доведено правомірності заявлених позовних вимог. Також відповідачка зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки останнім днем пред`явлення позову до відповідачки було 30 квітня 2020 року, тому пред`являючи позову 02 травня 2020 року, банк пропустив даний строк.

Відповідачка наполягає, що випискою, наданою позивачем, підтверджується, що 12 серпня 2016 року відбулося несанкціоноване списання грошових коштів з приводу чого відповідачка звернулась до правоохоронних органів. Інших операцій, в тому числі і щодо погашення наданого кредиту, а саме: 09 жовтня 2016 року в сумі 11 грн 23 коп. (автоматичне погашення простроченої заборгованості), нею не проводилося.

Представником позивача надані письмові пояснення, які зводяться до викладу доводів апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 підписала Анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку 05 червня 2013 року (а.с.19).

З Анкети-заяви неможливо встановити бажаний кредитний ліміт та яку саме картку виявила бажання оформити відповідачка. Також відповідачка не отримала пам`ятку клієнта, яка в тому числі має містити Тарифи та основні умови обслуговування та кредитування.

Разом з тим, з Витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», наданого позивачем до позовної заяви, вбачається, що банком пропонувались до оформлення кредитні карти «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold», однак встановити, яку саме картку було видано відповідачу, її номер, термін дії, встановити неможливо за відсутністю будь-яких даних про це (а.с.20).

З розрахунку заборгованості станом на 31 травня 2015 року вбачається, що залишок заборгованості по тілу кредиту складав 5127 грн 29 коп. (а.с.7-9).

З розрахунку заборгованості станом на 30 вересня 2019 року вбачається, що заборгованості за тілом кредиту складає 9137 грн 14 коп., в т.ч. заборгованість за простроченим тілом кредиту 9137 грн 14 коп., заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст.625 3284 грн 16 коп., нарахована пеня 96975 грн 20 коп., штрафу (фіксована складова) 500 грн, штрафу (процентна складова) 5469 грн 83 коп., загальна сума заборгованості 115366 грн 33 коп. (а.с.10-13).

З виписки по картковому рахунку вбачається, що відповідачка користувалась кредитною карткою, частково погашала кошти та що останнє зняття коштів відбулося 12 серпня 2016 року (а.с.14-16).

Саме 12 серпня 2016 року із належного відповідачці карткового рахунку були здійснено несанкціоноване, без її погодження та доручення, списання кредитного ліміту в сумі 6971 грн 83 коп. За поясненнями відповідачки вона звернулась до Банку для блокування карткового рахунку. Вбачається, що списання відбулося без фізичного використання пластикової картки, двома операціями на суми: 4161 грн 99 коп. зняття готівки в банкоматі без картки: АДРЕСА_1 та 2810 грн зняття готівки в банкоматі без картки: АДРЕСА_1 .

Скориставшись рекомендацію фінансової установи, за даним фактом відповідачка звернулася до правоохоронних органів, що підтверджується витягом з реєстру кримінального провадження № 0007753 (а.с.85).

Таким чином, останнім днем здійснених операцій по картковому рахунку відповідачки було здійснено 12 серпня 2016 року. А згідно довідки про видані кредитні картки по договору б/н 05 червня 2013 року видано кредитну картку НОМЕР_1 зі строком дії до 04/17 (а.с.18).

Також суду першої інстанції було надано довідку про зміну умов кредитування з якої вбачається, що останній раз кредитний ліміт зменшено до 0 грн 17 листопада 2016 року (а.с.17); копію Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.21-54); копію паспорту позичальниці (а.с.55) та копію Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, ресурс: Витяг з Умов та правил надання банківських послуг розміщений на сайті Банку (а.с.20-43).

Інших доказів, які б містили відомості щодо предмету доказування ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції надано не було.

Однак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовна заява та розрахунок заборгованості не містять обґрунтування розміру суми заборгованості за тілом кредиту в сумі 9137 грн 14 коп., при цьому згідно виписки по рахунку є можливим відстежити обрахунок лише суми 6971 грн 99 коп. за тілом кредиту.

Вбачається, що складовими кредитного договору між ПриватБанком та ОСОБА_2 мають бути Заява, Пам`ятка клієнта, Умови та Правила надання банківських послуг,а а також Тарифи.

На підтвердження ж своїх позовних вимог представником Банку надано лише заяву, Умови та правила, які не підписані відповідачкою та витяг з Тарифів, з яких неможливо встановити яку саме карту було надано ОСОБА_2 .

Проте інших доказів на підтвердження кредитних договірних зобов`язань ні суду першої, ні суду апеляційної інстанцій не було надано.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші.

Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що правила частини першої статті 634 ЦК України неможливо застосувати до спірних правовідносин, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено наявність заборгованості ОСОБА_1 за договором кредиту.

Доводи апеляційної скарги, щодо того що суд не звернув увагу на те, що оспорювані відповідачкою операції, які вчинені 12 серпня 2016 року, були проведені з належною електронною ідентифікацією електронного платіжного засобу і його користувача, а також правильним введенням ПІН-коду в банкоматі, що підтверджується банківською випискою, що має статус первинного документу, не заслуговують на увагу. Виписка банку підтверджує, що 12 серпня 2016 року були зняті кошти двома операціями, проте з даної виписки не вбачається, що було введено ПІН-код. В той же час, ОСОБА_1 зверталась до правоохоронних органів щодо заволодіння її коштами шахрайським шляхом, особою, яка представилась працівником банку.

Також відхиляються доводи представник позивача, що введення правильного ПІН-коду платіжної картки (електронного платіжного засобу), а також здійснення дзвінка на фінансовий номер телефону клієнта, свідчить про здійснення належної ідентифікації та автентифікації електронного платіжного засобу і його користувача під час проведення спірних операцій. Представник банку в апеляційній скарзі наголосив, що відповідачка несе відповідальність за вчинені операції, а на банк покладається обов`язок доводити, що відповідач сприяв розголошенню ПІН-коду лише в тому випадку, коли оспорювані операції здійснюються без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача (постанова Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі №522/22780/15-ц). З виписки ж по картковому рахунку вбачається, що за 12 серпня 2016 року вбачається, що операції здійснено без картки. Тобто, оспорювані операції здійснені без фізичного пред`явлення користувачем та електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу, тому обов`язок щодо доказування, що саме відповідачкою було розголошено ПІН-код покладається на банк.

Доводи, що сам факт звернення до правоохоронних органів та наявність кримінального провадження не може свідчити про вчинення злочину, не впливають на рішення суду першої інстанції, оскільки не лише з даної підстави було відмовлено у задоволенні позову. Апеляційний суд звертає увагу, що позивачем не доведено розміру тіла кредиту та інших складових.

Доводи апеляційної скарги, що відзив та заперечення на відповідь на відзив підписані безпосередньо відповідачкою, а не її представником, тому суду не було надано достатніх доказів розумності, обґрунтованості та необхідності витрат на правову допомогу, а також дійсного (фактичного) надання зазначених послуг, відхиляються апеляційним судом. У підтвердження витрат на правову допомогу відповідачкою подано договір про надання юридичних послуг від 01 червня 2020 року (а.с.87), розрахунок суми витрат за надану правову допомогу на 7557 грн 60 коп. (а.с.91) квитанцію про оплату 4000 грн за правову допомогу та акт приймання-передавання коштів (а.с.89, 90). Водночас, судом першої інстанції стягнуто 1000 грн на правову допомогу, що є співмірним із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на складання відзиву та заперечень на відповідь на відзив.

Заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 апеляційним судом приймаються до уваги.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Апеляційний суд констатує, що рішення суду першої інстанції належним чином обґрунтоване.

Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної належні та допустимі докази, визначені ст.ст.76-81 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» не доведено розмір заборгованості за кредитним договором.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Постановляючи рішення, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, та дійшов правильного висновку про відмову у позові.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного рішення, тому, відповідно до положень ст.375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Крім того, ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Вбачається, що подаючи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заявлено клопотання про стягнення витрат на правову допомогу адвоката. На підтвердження даних витрат відповідачкою подано копію договору про надання юридичної допомоги адвокатом Новиком М.С., розрахунок суми витрат за надану правову допомогу в сумі 6000 грн, а фактично сплачено 4000 грн, квитанцію та акт приймання-передавання грошових коштів в сумі 4000 грн.

Також вбачається, що відзив на апеляційну скаргу Банку було направлено ОСОБА_3 на адресу АТ КБ «ПриватБанк» 30 жовтня 2020 року та отримано представником за довіреністю 02 листопада 2020 року.

Заперечень на відзив ОСОБА_3 та розрахунок витрат на правову допомогу від АТ КБ «ПриватБанк» до суду не надходило.

Згідно Постанови об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20 листопада 2020 року у справі №910/13071/19, втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару або зменшення розміру стягнення такого гонорару з відповідної сторони на підставі положень ч.4 ст.126 ГПК можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам, в іншому випадку, таке втручання суперечитиме принципу свободи договору. Також у постанові КГС ВС від 24 листопада 2020 року у справі №911/4242/15 суд зробив висновок, що оскільки проти розміру витрат на правничу допомогу має заперечувати обов`язково інша сторона, то якщо вона не заперечує, у суду відсутні підстави надавати оцінку кількості часу витраченому адвокатом на виконання робіт

Аналізуючи викладені вище обставини, норми права та висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на правову допомогу адвоката в сумі 4000 грн, які фактично понесені ОСОБА_1 , необхідно стягнути з АТ КБ «ПриватБанк».

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 09 вересня 2020 року залишити без змін

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (зареєстроване місце знаходження: м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 14360570) на користь ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) 4000 грн у відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Судді: