Справа № 136/1124/19
Провадження № 22-ц/801/1835/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 рокуСправа № 136/1124/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Міхасішина І. В.

Секретар: Кузьменко Б. І.

За участю: позивача ОСОБА_1 і її представника адвоката Медончак М. М.; відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і їх представника адвоката Гринчук І. В., яка також представляє інтереси відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування,

Рішення ухвалив суддя Кривенко Д. Т.

Рішення ухвалено о 15.20 год. в м. Липовці Вінницької області

Повний текст рішення складено 24 липня 2020 року,

Встановив:

В червні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на частку нерухомого майна в порядку спадкування, мотивуючи свої вимоги тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мама ОСОБА_5 , яка за життя склала заповіт, яким заповіла право на земельну частку пай згідно сертифіката ВН № 0254937 їй та її брату відповідачу по справі ОСОБА_2 .

Після складання заповіту ОСОБА_5 на підставі сертифіката ВН № 0254937 виданий Державний акт ВН № 114750 на право власності на земельну ділянку площею 3,2077 га кадастровим номером: :04:000:0120, яка ввійшла до складу спадщини.

Після смерті ОСОБА_5 спадщину прийняла вона і її брат відповідач ОСОБА_2 . Проте, вона не може оформити спадщину на Ѕ частку земельної ділянки, оскільки 21 січня 2018 року державний нотаріус Липовецької державної нотаріальної контори виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як у заповіті вказано про сертифікат члена колективного сільськогосподарського підприємства ВН № 0254937, однак надати вказаний сертифікат вона не може в зв`язку з тим, що на його підставі був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку. Державний акт був втрачений, а тому за таких обставин видача свідоцтва про право власності на спадщину є неможливою.

Тому просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на Ѕ частку на земельну ділянку загальною площею 3,2077 га кадастровий номер :04:000:0120, яка розташована на території Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку у спадковому майні, відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 3706,00 грн.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення її позову.

Зазначила, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає до скасування.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд порушив права позивача, посилаючись лише на заповіт від 09 березня 2004 року, неправильно визначивши не тільки коло спадкоємців за законом і спадкоємців за заповітом, а невірно визначив об`єкт спадщини. Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив лише з того, що по заповіту від 11 травня 2004 року була воля спадкодавця заповісти лише свідоцтво про право власності на земельну частку (пай), тобто, документ є об`єктом спадщини.

Суд самостійно тлумачить заповіт, в той же час у рішенні вказує, що позивач не скористалася своїм правом щодо тлумачення заповіту. Таким чином для суду доказом заздалегідь встановленої сили є власне саме тлумачення заповіту, що порушує вимоги частини 2 статті 89 ЦПК України. В оскаржуваному рішенні суд здійснює тлумачення заповіту від 11 травня 2004 року і водночас вказує, що таке тлумачення повинна була здійснити позивач.

Крім цього суд самостійно визначає обсяг спадкового майна, вважаючи, що до складу спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_5 входять права на земельну ділянку згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку відповідно до сертифіката зареєстрованого за № 337 від 04 жовтня 2004 року серії ВН № 114750.

При цьому обґрунтування рішення суду законодавством про трансформацію правовстановлюючих документів з сертифіката на право на земельну частку на державний акт не підтверджується матеріалами справи, оскільки розмір земельної ділянки по сертифікату 4,26 умовних кадастрових гектарів із внесеними змінами 3,94 умовних кадастрових гектарів, а в Державному акті розмір земельної ділянки визначено в 3,2077 га.

Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 і ОСОБА_4 надали відзив на апеляційну скаргу позивача, у якому вказали, що вони не визнають вимог апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції вважають законним та обґрунтованим, тому просять залишити його без змін, а у задоволенні апеляційної скарги позивача відмовити і стягнути з неї на їх користь всі судові витрати.

В судовому засіданні позивач і її представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Відповідачі: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та представник відповідачів просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи і їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , що підтверджується виданим повторно свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 08 вересня 2016 року (а. с. 4).

За життя 11 травня 2004 року, ОСОБА_5 склала заповіт, за яким на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: свідоцтво про право власності на земельну частку (пай), виданий члену колективного сільськогосподарського підприємства серії ВН № 0254937, виданий 23 червня 1997 року розміром 3,94 га, заповіла своїм дітям, а саме: ОСОБА_4 і ОСОБА_2 (а. с. 39). Дублікат заповіту, що має силу оригіналу, замість втраченого, виданий 07 грудня 2017 року позивачу ОСОБА_1 , секретарем Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області Степанюк І. В. (а. с. 5).

Заповіт підписаний ОСОБА_5 ; посвідчений Степанюк І. В. секретарем Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області; зареєстровано в реєстрі за № 5 (а. с. 5).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 05 травня 1973 року та свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3 , виданого 15 травня 1993 року, ОСОБА_4 після одруження присвоєно прізвище: ОСОБА_6 (а. с. 10).

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 114750, виданого 04 жовтня 2004 року, ОСОБА_5 на підставі розпорядження № 185 Липовецької районної державної адміністрації від 03 серпня 2004 року, є власником земельної ділянки кадастровим номером 052228100:04:000:0120, площею 3,2077 у межах згідно з планом, що розташована на території Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 337 (а. с. 6).

Сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0254937, копія якого знаходиться на аркуші справи 57 із відміткою адвоката Гринчук І.В. про відсутність його оригіналу, свідчить про те, що цей сертифікат виданий громадянину України члену КСП «Правда» ОСОБА_5 на підставі рішення Липовецької районної державної адміністрації від 3 червня 1997 року № 165, в тому, що їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Правда» розміром 4,26 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Сертифікат виданий 10 липня 1997 року (а. с. 57).

Згідно відповіді відділу у Липовецькому районі міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районах Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 0-2-0.182-441/124-19 від 03 червня 2019 року, наданої на підставі Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Липовецькою районною державною адміністрацією Вінницької області по колективному сільськогосподарському підприємству «Правда» Війтовецької сільської ради, ОСОБА_5 видано сертифікат на право на земельну частку (пай) за № 337 від 16 липня 1997 року у розмірі 4,26 умовних кадастрових гектарів, серія ВН № 0254937 згідно розпорядження Липовецької районної державної адміністрації № 165 від 23 червня 1997 року. Державний акт на право власності на земельну ділянку відповідно до даного сертифіката на земельну частку (пай) зареєстровано за № 337 04 жовтня 2004 року серія ВН № 114750 (а. с. 7).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 02-31/39 від 24 січня 2018 року, винесеною державним нотаріусом Липовецької районної державної нотаріальної контори Кицюк О. П., відмовлено ОСОБА_1 у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом, який посвідчений секретарем Війтовецької сільської ради 11 травня 2004 року за реєстровим № 5, на відповідну частку на земельну ділянку, яка розташована на території Війтовецької сільської ради після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а. с. 8).

Підставою для відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус у своїй постанові вказав не надання заявником документу, який би посвідчував право власності на земельну ділянку ОСОБА_5 та не пред`явлено заявником документу, який вказаний у заповіті (а. с. 8).

Згідно відповіді Іваньківської сільської ради Липовецького району № 02-12/82 від 04 липня 2019 року відповідач по справі ОСОБА_2 , 1977 року народження проживає і зареєстрований в АДРЕСА_1 (а. с. 16).

Із копії спадкової справи № 87/2016, що складається із 27 аркушів, заведеної Липовецькою державною нотаріальною конторою 25 травня 2016 року після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 23-49), вбачається, що із заявою про прийняття спадщини звернувся кожен із спадкоємців: ОСОБА_2 26 травня 2016 року, ОСОБА_3 26 травня 2016 року, ОСОБА_4 09 серпня 2016 року, ОСОБА_1 26 травня 2016 року.

Отже, спадкоємці прийняли спадщину після смерті спадкодавця ОСОБА_5 .

У цій спадковій справі є: заповіт (аркуш спадкової справи 16), складений 09 березня 2004 року ОСОБА_5 , посвідчений секретарем Війтовецької сільської ради Степанюк І. В. та зареєстрований у реєстрі за № 44, яким вона заповіла належне їй все рухоме і не рухоме майно, що розташоване в селі Війтівцях Липовецького району Вінницької області, ощадкнижки, своєму синові ОСОБА_2 (а. с. 38, 58); заповіт (аркуш спадкової справи 17), складений 11 травня 2004 року ОСОБА_5 , із якого вбачається, що на випадок своєї смерті вона зробила таке заповітне розпорядження: свідоцтво про право власності на земельну частку (пай), виданий члену колективного сільськогосподарського підприємства серії ВН № 0254937, виданий 23 червня 1997 року розміром 3,94 га, вона заповідає своїм дітям, а саме: ОСОБА_4 і ОСОБА_2 . Заповіт підписаний ОСОБА_5 ; посвідчений Степанюк І. В. секретарем Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області; зареєстрований в реєстрі за № 5 (а. с. 39).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами, що належна спадкодавцеві земельна ділянка відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВН № 114750 є спадковим майном, яким спадкодавець розпорядилася своїм заповітом від 11 травня 2004 року на користь дітей, у їх числі і на користь позивача. При цьому позивач, з урахуванням всіх обставин справи, не скористалась своїм правом щодо тлумачення складеного 11 травня 2004 року на неї заповіту, наданим їй статтями 1256 і 213 ЦК України.

За правилами статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (частина 1). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (частина 2). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина 3).

Згідно положень статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому (ч. 1). Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини (ч. 2). Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ч. 4).

Відповідно до частини 1 статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у пунктах 10, 11 постанови "Про судову практику у справах про спадкування" № 7 від 30 травня 2008 року, відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). При вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). При цьому слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

Як вбачається із заявлених позивачем ОСОБА_1 вимог, викладених нею у позовній заяві від 06 червня 2019 року, вона просить визнати за нею в порядку спадкування право власності на Ѕ частку на земельну ділянку загальною площею 3,2077 кадастровим номером :04:000:0120, яка розташована на території Війтовецької сільської ради Липовецького району, обґрунтовуючи такі вимоги існуванням заповіту, складеного 11 травня 2004 року спадкодавцем ОСОБА_5 , яким вона заповіла своїм дітям: ОСОБА_4 і ОСОБА_2 свідоцтво про право власності на земельну частку (пай), видане члену КСП серії ВН № 0254937 від 23 червня 1997 року, розміром 3,94 га (а. с. 2-3, 5).

Із змісту заповіту вбачається, що спадкодавець заповіла дітям свідоцтво про право власності на земельну частку (пай), видане члену колективного сільськогосподарського підприємства, серії ВН № 0254937 від 23 червня 1997 року, розміром 3,94 га.

Проте учасники справи, у тому числі і позивач, не надали суду і не подали нотаріусу, сам документ свідоцтво про право власності на земельну частку (пай), який є предметом заповіту.

Згідно положень і земельного і цивільного законодавства України, зазначений у заповіті документ, не посвідчує ні право власності на земельну ділянку (пай), ні право на земельну частку (пай).

Документом, який посвідчував право власності на земельну ділянку по даній справі на час відкриття спадщини був уже виданий ОСОБА_5 04 жовтня 2004 року Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВН № 114750 на підставі розпорядження Липовецької районної державної адміністрації № 185 від 03 серпня 2004 року; кадастровий номер 052228100:04:000:0120, площею 3,2077 у межах згідно з планом, що розташована на території Війтовецької сільської ради Липовецького району Вінницької області, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю, на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 337 (а. с. 6).

Документом, яким посвідчував право на земельну частку (пай) і який існував на час підписання 11 травня 2004 року спадкодавцем ОСОБА_5 заповіту, був сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0254937, виданий громадянину України члену КСП «Правда» ОСОБА_5 на підставі рішення Липовецької районної державної адміністрації від 3 червня 1997 року № 165, який свідчив про належність їй права на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Правда» розміром 4,26 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), виданий 10 липня 1997 року (а. с. 57).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає закононим та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги в тому, що суд порушив права позивача, посилаючись лише на заповіт від 09 березня 2004 року, неправильно визначивши не тільки кола спадкоємців за законом і спадкоємців за заповітом, а невірно визначив об`єкт спадщини, не відповідають дійсності, оскільки при вирішенні даного спору суд виходив саме із заповіту, складеного ОСОБА_5 11 травня 2004 року, відповідно до якого позивач просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на Ѕ частку земельної ділянки площею 3,2077 га і відповідно до якого спадкодавець заповіла своїм дітям свідоцтво про право власності на земельну частку (пай), виданий члену КСП серії ВН №0254937, виданий 23 червня 1997 року, розміром 3,94 га.

Твердження позивача в апеляційній скарзі про самостійне тлумачення судом заповіту від 11 травня 2004 року та про самостійне визначення обсягу спадкового майна, є надуманими і такими, що не відповідають дійсним обставинам, оскільки в оскаржуваному рішенні суду відсутнє будь-яке тлумачення даного заповіту, вчинене згідно вимог статей 1256 та 213 ЦК України і оскаржуване рішення суду не містить визначення обсягу спадкового майна, що відповідало б волі спадкодавця ОСОБА_5 , згідно заповіту від 11 травня 2004 року.

Інші доводи апеляційної скарги також є безпідставними, надуманими та спростовуються наведеним вище.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

Пунктом «в» частини першої статті 382 ЦПК України передбачено, що у резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1). До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать також витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3).

Згідно вимог частин 1 і 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані із правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Відповідно до ч. 8 цієї статті розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивача у додатку до відзиву на апеляційну скаргу подала до суду: ордер від 23 жовтня 2020 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_2 у Вінницькому апеляційному суді адвокатом Гринчук І. В.; ордер від 23 жовтня 2020 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_3 у Вінницькому апеляційному суді адвокатом Гринчук І. В.; ордер від 23 жовтня 2020 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_4 у Вінницькому апеляційному суді адвокатом Гринчук І. В.; договір про надання правової допомоги адвокатом від 14 жовтня 2020 року, укладений із ОСОБА_2 , договір про надання професійної правничої допомоги адвокатом від 14 жовтня 2020 року, укладений із ОСОБА_3 , договір про надання професійної правничої допомоги адвокатом від 16 жовтня 2020 року, укладений із ОСОБА_4 , свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ВН № 000103; розрахунок суми (розміру) гонорару за надання професійної правничої допомоги згідно договору про надання професійної правничої допомоги № б/н 14 жовтня 2020 року ОСОБА_2 на суму 6591,00 грн.; розрахунок суми (розміру) гонорару за надання професійної правничої допомоги згідно договору про надання професійної правничої допомоги № б/н 14 жовтня 2020 року ОСОБА_3 на суму 6591,00 грн.; розрахунок суми (розміру) гонорару за надання професійної правничої допомоги згідно договору про надання професійної правничої допомоги № б/н 16 жовтня 2020 року ОСОБА_4 на суму 6591,00 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера № 33 від 23 жовтня 2020 року про сплату ОСОБА_2 адвокату Гринчук І. В. за договором про надання професійної правничої допомоги № б/н від 14 жовтня 2020 року суми в розмірі 6591,00 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера № 32 від 23 жовтня 2020 року про сплату ОСОБА_3 адвокату Гринчук І. В. за договором про надання професійної правничої допомоги № б/н від 14 жовтня 2020 року суми в розмірі 6591,00 грн.; квитанцію до прибуткового касового ордера № 31 від 23 жовтня 2020 року про сплату ОСОБА_4 адвокату Гринчук І. В. за договором про надання професійної правничої допомоги № б/н від 16 жовтня 2020 року суми в розмірі 6591,00 грн.

Відповідно до частини 6 статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Позивач ОСОБА_1 , не заявляла клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, понесених відповідачами по справі.

Таким чином, у зв`язку із висновком суду про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , із неї підлягають стягненню витрати, пов`язані із наданням професійної правничої допомоги адвокатом в сумі по 6591,00 грн. на користь кожного відповідача.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 17 липня 2020 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 : на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 6591,00 грн.; на користь ОСОБА_3 судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 6591,00 грн.; на користь ОСОБА_4 судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 6591,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. В. Міхасішин

Повний текст судового рішення складено 30 грудня 2020 року