ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1227/20 Справа № 191/4759/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Городничої В.С., Петешенкової М.Ю.

при секретарі - Кравченко Р.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, що був придбаний під час перебування у шлюбі, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2016 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В жовтні 2016 року до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, що був придбаний під час перебування у шлюбі.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - задоволено частково.

Визнано житловий будинок, будівлі та споруди розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на Ѕ частину житлового будинку, будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , без виділу в натурі.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що був придбаний під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 відмовлено.

Додатковим рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2019 року доповнено резолютивну частину рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року наступним текстом:

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у виді судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року у справі №191/4759/16-ц в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_2 та в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 - відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року від інших учасників справи до суду не надходило.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_1 , 15.04.1994 року зареєстрували шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Прізвище дружини після реєстрації шлюбу : « ОСОБА_4 ».

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду від 21.02.2017 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був розірваний.

Згідно копії договору купівлі-продажу від 18.05.2007 року ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_1 купила жилий будинок АДРЕСА_1 по АДРЕСА_1 . Загальна площа житлового будинку становить 52,8 кв.м., житлова площа 26.1 кв.м..

Даний договір посвідчений 18.05.2007 року державним нотаріусом Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Мельниковим О.Ж.. Будинок був придбаний , відповідно до пункту 2.1. договору купівлі-продажу за 27 521 грн. 00 коп.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 Сімейного Кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 Сімейного Кодексу України зазначено, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Інші обставини що можуть вплинути на розмір часток сторін, як це передбачено ст.ст. 70 та 71 Сімейного Кодексу України, судом не встановлено.

Частинами 1,2 ст.372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з Цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо (п.23 вищезазначеної Постанови).

Як вбачається з матеріалів справи,а саме довідки № 02/38 від 19.01.2017 року, ОСОБА_2 у Дніпропетровській філії АБ «Експрес-Банк» 04.05.2007 року був наданий кредит у сумі 10000 грн. під 20% річних, строком на 24 місяці згідно кредитного договору за № 48195/05/к/НД від 04.05.2007 року, який був укладений між ОСОБА_2 та Дніпропетровською філією АБ «Експрес-Банк»,який погашений повністю 22.05.2009 року.

Отже, житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний у 2007 року, тобто в період перебування сторін у шлюбі, а у відповідності до вимог ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Будь-яких документальних підтверджень щодо придбання спірного житлового будинку саме батьками ОСОБА_1 ОСОБА_7 та ОСОБА_8 суду надано не було.

Аналізуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому з урахуванням рівності часток подружжя в спільному майні необхідно визначити за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку.

Частиною 1 ст. 370 Сімейного Кодексу України передбачено, що співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Згідно п.6 абз.1,2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 року, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності.

З висновку експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 25.09.2017 року вбачається, що надати варіанти розподілу або порядку користування житлового будинку та господарських споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 відповідно до ідеальних часток кожного із співвласників (по Ѕ частині) та підготувати пропозиції щодо переобладнання об`єктів або залишення їх частин у спільній власності неможливо.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що спірний будинок був придбаний сторонами під час шлюбу і належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності і не може бути визнаний особистою приватною власністю ОСОБА_1 ..

Допитані в судовому засіданні ,суду першої інстанції, свідки щодо придбання будинку батьками відповідачки,колегія суддів не може прийняти до уваги,оскільки самі батьки не заявляли самостійних вимог щодо права власності на спірний будинок. Окрім того, доказів що саме кошти батьків були надані на покупку будинку сторонам суду не надано.

А в матеріалах справи є довідка про отримання кредиту позивачем 04.05.2007 року у сумі 10000 грн. , саме перед укладанням договору купівлі-продажу від 18.05.2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 .(а.с.90).

Доводи апеляційної скарги, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в його набутті, а тому суд першої інстанції повинен був встановити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки апелянтом не спростовано належними та допустимими доказами висновки суду першої інстанції.

Отже, судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, а тому апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 вересня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді В.С.Городнича

М.Ю.Петешенкова