ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«14» грудня 2020 року

м. Харків

справа № 640/23065/14-ц

провадження № 22ц/818/4799/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Котелевець А.В., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач - керівник Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , представник відповідача ОСОБА_3 ,

треті особи - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Ольга Анатоліївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради, на рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2020 року в складі судді Чередник В.Є.

в с т а н о в и в:

У грудні 2014 року керівник Харківської місцевої прокуратури № 2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Міссіяж Ольга Анатоліївна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харченко Інна Анатоліївна про визнання недійсними правочинів, витребування майна з чужого незаконного володіння, який в подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 з 13 лютого 2008 року була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 28 січня 2008 року, укладеного між нею та ОСОБА_5 ( ОСОБА_6 до шлюбу).

04 липня 2014 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. як державний реєстратор прав на нерухоме майно, розглянувши заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , яку подав ОСОБА_7 , що діяв на підставі довіреності від 09 серпня 2013 року, виданої ОСОБА_4 , прийняла рішення №14216438 від 04 липня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказану вище квартиру за ОСОБА_4 .

Того ж дня, 04 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. посвідчено договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою, укладений між ОСОБА_4 , від імені якої діяв на підставі довіреності від 09 серпня 2013 року ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 , а також зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_1 .

Зазначив, що 25 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харченко І.А. посвідчено договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 .

Однак, ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ОСОБА_7 , що діяв від її імені при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 04 липня 2014 року на підставі довіреності, помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . За фактом смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відкриті кримінальні провадження за частиною 1 статті 115 КК України.

Вказав, що 09 серпня 2013 року приватним нотаріусом Міссіяж О.А. нібито посвідчено довіреність про представництво ОСОБА_7 інтересів ОСОБА_4 у всіх без винятку державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях, пов`язаних з користуванням та розпорядженням усім її майном.

Проте, з інформації Харківської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України вбачається, що до вказаної довіреності від 09 серпня 2013 року приватним нотаріусом Міссіяж О.А. внесено зміни 03 липня 2014 року, а саме, змінено особу, яка видала довіреність, ОСОБА_8 на ОСОБА_4 , та змінено представника з ОСОБА_9 на ОСОБА_7 .

Отже, внаслідок внесення 03 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. таких змін у довіреність від 09 серпня 2013 року посвідчено довіреність на померлих громадян, та у подальшому невідомими особами здійснено незаконне відчуження цієї квартири за підробленими документами на сторонніх осіб ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шляхом укладення договорів купівлі-продажу.

Зазначив, що під час вчинення вказаних правочинів, а саме, видачі довіреності від 09 серпня 2013 року, договорів купівлі-продажу від 04 липня 2014 року та 25 липня 2014 року, порушено загальні вимоги законодавства щодо правочинів, додержання яких є необхідним для їх чинності, отже, вони є недійсними.

Вказав, що в момент укладання договору купівлі-продажу від 04 липня 2014 року як ОСОБА_4 , так і ОСОБА_7 померли, що свідчить про відсутність у них цивільної право - та дієздатності та відсутності у ОСОБА_4 волевиявлення на відчуження квартири. Крім того, договір купівлі-продажу від 04 липня 2014 року не спрямований на реальне настання правових наслідків.

Зазначив, що спірна квартира підлягає визнанню відумерлою спадщиною та передачі у власність територіальної громади м. Харкова, оскільки після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось, заповіти та спадкові договори відсутні.

У разі, якби право власності на спірну квартиру не було протиправно набуто відповідачем ОСОБА_1 , а в подальшому ОСОБА_2 , територіальна громада м. Харкова могла б претендувати на вказану квартиру, однак наявність оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 25 липня 2014 року позбавляє Харківську міську раду можливості виконати свій обов`язок щодо подання до суду заяви про визнання спадщини відумерлою.

Просив:

визнати недійсним правочин, вчинений у формі довіреності, виданої 09 серпня 2013 року, згідно якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_7 бути її представником;

визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 04 липня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №977;

визнати недійсним правочин, вчинений у формі договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 25 липня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №1617;

визнати спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1 , яка відкрилась після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою, та передати її у власність територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2020 року позов керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави в особі Харківської міської ради - задоволено частково; визнано недійсним правочин, вчинений у формі довіреності, виданої 09 серпня 2013 року, згідно якої ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_7 бути її представником; у задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.

На вказане рішення суду прокурор Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради, подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, вирішити питання щодо судових витрат.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги пояснення ОСОБА_1 щодо того, що насправді вона не мала наміру купувати спірну квартиру, лише поставила підпис у договорі на прохання своїх знайомих та не передавала коштів за квартиру.

Вказав, що ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_7 на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 04 липня 2014 року померли, відповідно, ОСОБА_1 не могла набути квартиру у власність та в подальшому відчужити її.

Зазначив, що спірна квартира на час її відчуження мала ознаки відумерлої спадщини, тобто майна, обмеженого у цивільному обороті. Вказав, що оспорювані правочини суперечать вимогам ЦК України, інтересам держави та суспільства в особі територіальної громади м. Харкова, оскільки за наявності оформленого та не оспореного права власності певних осіб на майно неможливо визнати спадщину відумерлою.

Вважав, що ефективним способом захисту є саме визнання спадщини відумерлою, а не витребування майна, оскільки Харківська міська рада не набула права власності на спірну квартиру.

Вказав, що суд першої інстанції безпідставно посилався на те, що спірна квартира не є безхазяйною, а втручання у право мирного володіння майном ОСОБА_2 є обґрунтованим, оскільки він не позбавлений права на звернення до суду з позовом до ОСОБА_1

30 жовтня 2020 року до суду апеляційної інстанції надійшов відзив представника ОСОБА_2 на апеляційну скаргу прокурора, в якому він просив відмовити у задоволенні скарги.

Вказав, що ОСОБА_2 правомірно набув право власності на спірну квартиру, сплативши за неї законному на той час власнику ОСОБА_1 суму коштів.

Зазначив, що пояснення ОСОБА_1 до прокуратури не є допустимим та достовірним доказом.

Вказав, що квартира не була обмежена у цивільному обороті та територіальна громада не подавала заяви про визнання спадщини відумерлою.

Зазначив, що прокурором не обґрунтовано підстави звернення до суду з позовом в інтересах Харківської міської ради та не доведено порушення інтересів суспільства, та втручання держави у право ОСОБА_2 на мирне володіння своїм майном є неправомірним.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу прокурора Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради, необхідно залишити без задоволення, рішення суду в оскаржуваній частині залишити без змін.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, з висновком якого погоджується судова колегія, мотивовано тим, що визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та визнання її відумерлою спадщиною є неправомірним втручанням у мирне володіння майном ОСОБА_2 , а наявність суспільного інтересу, пов`язаного з втручанням у майнові права відповідачів не доведено.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 з 13 лютого 2008 року була зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі - продажу від 28 січня 2008 року, укладеного між нею та ОСОБА_10 (а. с. 10-12, том 1).

09 серпня 2013 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. посвідчено довіреність за № 2012 про представництво ОСОБА_7 інтересів ОСОБА_4 у всіх без винятку державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях, пов`язаних з користуванням та розпорядженням усім її майном, що підтверджується відомостями з Єдиного реєстру довіреностей від 11 серпня 2014 року (а. с. 21, 24-27, 35, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а. с. 17-18, том 1).

З 22 січня 2014 року ОСОБА_4 знята з реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідками Комунального підприємства «Жилкомсервіс» (а. с. 15-16, том 1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер.

За фактами смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_7 відкриті кримінальні провадження за частиною 1 статті 115 КК України (а. с. 22-23, том 1).

04 липня 2014 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. як державний реєстратор прав на нерухоме майно, розглянувши заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру АДРЕСА_1 , яку подав ОСОБА_7 , що діяв на підставі довіреності, виданої ОСОБА_4 09 серпня 2013 року, прийняла рішення №14216438 від 04 липня 2014 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вказану вище квартиру за ОСОБА_4 та надала відповідний витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 липня 2014 року № 23822289 (а. с. 29, 41, 42-43, том 1).

Того ж дня, 04 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Міссіяж О.А. посвідчено договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою, укладений між ОСОБА_4 , від імені якої діяв на підставі довіреності від 09 серпня 2013 року ОСОБА_7 , та ОСОБА_1 , за реєстровим № 977, а також зареєстровано право власності на квартиру за ОСОБА_1 (а. с. 13-14, 46-49, 50-51, том 1).

З пояснень ОСОБА_1 до прокурора м. Харкова від 06 серпня 2014 року вбачається, що вона лише поставила підпис у договорі купівлі-продажу від 04 липня 2014 року на прохання своїх знайомих та не передавала коштів за квартиру (а. с. 19-20, том 1).

25 липня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Харченко І.А. посвідчено договір купівлі-продажу квартири за вказаною адресою, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за реєстровим № 1617, та зареєстровано право власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 (а. с. 55-59, том 1).

Після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину не видавалось, заповіти та спадкові договори відсутні, що підтверджується довідками зі Спадкового реєстру від 08 листопада 2018 року, наданими Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою на звернення правоохоронних органів (а. с. 65-66, том 3).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 23 лютого 2015 року у даній справі позов першого заступника прокурора м. Харкова в інтересах держави в особі Харківської міської ради задоволено, визнано недійсними довіреність від 09 серпня 2013 року, договори купівлі-продажу квартири від 04 липня 2014 року № 977 та від 25 липня 2014 року № 1617, витребувано квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_2 (а. с. 88-89, том 1).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено; вказане заочне рішення суду скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а. с. 153-155, том 1).

Згідно із статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

В абзаці 5 пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

За змістом статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.

Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення (стаття 658 ЦК України).

Згідно з пунктом 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі припинення юридичної особи чи смерті власника.

Пунктом 6 частини першої статті 248 ЦК України визначено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності.

Договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі смерті довірителя або повіреного (пункт 3 частини першої статті 1008 ЦК України).

Як правильно встановлено судом, правочин у формі довіреності від 09 серпня 2013 року вчинено з порушенням вимог частин 2, 3, 5 статті 203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також можливість їх захистити іншим способом, встановленим договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55 та 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Так, статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Отже, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі.

Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Звертаючись з позовними вимогами в частині визнання договорів купівлі продажу недійсними від 04 липня 2014 року та 25 липня 2014 року, позивач посилався на порушення вимог частини 2 статті 203 ЦК України, проте не звернув увагу на те, що продаж спірної квартири порушує публічний порядок (стаття 288 ЦК України), об`єктивно спрямований на заволодіння чужим майном особами, які не встановлені. Тому, в ситуації, яка склалася, визнання наступних договорів купівлі продажу недійсними, не є ефективним способом захисту, оскільки тільки власник майна має право на захист порушеного права шляхом його витребування з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України. Позивач не є власником майна, тому позов обгрунтовано задоволено частково.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а отже, і «майном».

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West AllianceLimited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обгрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не грунтується на розумних підставах.

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Принцип «належного урядування» не встановлює абсолютної заборони на витребування із приватної власності майна на користь держави, якщо майно вибуло із власності держави у незаконний спосіб, а передбачає критерії, які необхідно з`ясовувати та враховувати при вирішенні цього питання для того, щоб оцінити правомірність і допустимість втручання держави у право на мирне володіння майном. Дотримання принципу «належного урядування» оцінюється одночасно з додержанням принципу «пропорційності», при тому, що немає точного, вичерпного переліку обставин і фактів, установлення яких беззаперечно свідчитиме про додержання чи порушення «справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю додержання фундаментальних прав окремої людини». Цей критерій є оціночним і стосується суб`єктивної складової кожної конкретної справи, а тому має бути з`ясований у кожній конкретній справі на підставі безпосередньо встановлених обставин і фактів.

Як вбачається з наданих матеріалів, у справі не встановлено та не надано належних доказів тому, що ОСОБА_2 якимось чином був пов`язаний з попередніми продавцями спірної квартири або їм було відомо про незаконність їх дій під час купівлі продажу йому спірної квартири.

Враховуючи, що матеріали справи таких відомостей не містять, а добросовісність набуття права власності презюмується, якщо не доведено зворотнього, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ОСОБА_2 є добросовісним набувачем спірної квартири і підстав для витребування у нього спірного майна, повернення майна, як зазначено у уточненому позові, немає з урахуванням того, що позивач не є власником цього майна.

Отже, втручання у право власності відповідача ОСОБА_2 не може вважатися пропорційним та таким, що не порушує статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі № 199/4343/17, провадження № 61-36669св18.

Доводи позивача щодо того, що ОСОБА_1 не мала наміру купувати спірну квартиру, лише поставила підпис у договорі на прохання своїх знайомих та не передавала коштів за квартиру судова колегія відхиляє, оскільки доказів щодо цього матеріали справи не містять. Навпаки, у спірному договорі зазначено, що грошові кошти передано їй до підписання цього договору. В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 надав такі самі пояснення.

Твердження позивача щодо того, що спірна квартира на час її відчуження мала ознаки відумерлої спадщини, тобто майна, обмеженого у цивільному обороті, тому її необхідно визнати відумерлою та повернути позивачу судова колегія також відхиляє, оскільки, протягом семи років позивач з заявою щодо визнання спадщини відумерлою не звертався, не дивлячись на те, що після смерті ОСОБА_4 спадкова справа не заводилась, свідоцтво про право власності на спадщину нікому не видавалось.

Разом з тим, судова колегія вважає безпідставними доводи ОСОБА_2 , надані ним у відзиві на апеляційну скаргу щодо того, що прокурор не наділений повноваженнями звертатися до суду з цим позовом, виходячи з наступного.

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на те, що підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави (див. mutatis mutandis рішення від 15 січня 2009 року у справі «Менчинська проти Росії» (Menchinskaya v. Russia), заява № 42454/02, § 35).

Вимогами статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції на час подання первісного позову було передбачено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави.

Представництво інтересів громадянина або держави здійснюється прокурором також на підставі заподіяння громадянину або державі шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення чи іншого суспільно небезпечного діяння, передбаченого законом про кримінальну відповідальність.

За наявності підстав, передбачених частинами другою - четвертою цієї статті, з метою представництва громадянина або держави прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом: 1) звертатися до суду з позовами (заявами, поданнями); 2) вступати у справу, порушену за позовами (заявами, поданнями) інших осіб, на будь-якому етапі розгляду; 3) ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи; 4) брати участь у розгляді справ.

Обираючи форму представництва, передбачену частиною п`ятою цієї статті, прокурор визначає, в чому полягає порушення або загроза порушення інтересів держави чи громадянина, обґрунтовує необхідність їх захисту.

Відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру» у редакції на час подання уточненого позову представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Вказаним приписам кореспондують відповідні приписи ЦПК України: прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина друга статті 45 ЦПК України 2004 року, чинного на час подання первісного позову, частина четверта статті 56 ЦПК України, чинної на час подання уточненого позову).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що у випадку, коли держава вступає у цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема у цивільних, правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (див. висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, у пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18).

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, відповідно до якого сам факт не звернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси територіальної громади, свідчить про те, що зазначений орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини.

Прокурор, заявивши позов, навів підставу для представництва інтересів держави), а також обґрунтував, у чому, на переконання позивача, полягає порушення цих інтересів (тобто навів підстави позову).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 червня 2020 року у справі № 643/3144/17, провадження № 61-37967св18; від 29 квітня 2020 року у справі № 754/4108/18-ц, провадження № 61-20219св19; від 02 вересня 2020 року у справі № 755/12071/18, провадження № 61-22588св19; від 15 жовтня 2020 року у справі № 641/1386/18, провадження № 61-19317св19.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія визнає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

У зв`язку зі складністю справи повний текст судового рішення складено відповідно до вимог частини 6 статті 259 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу прокурора Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Харківської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 14 липня 2020 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

В іншій частині рішення суду не оскаржувалось та не переглядалось.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді А.В. Котелевець

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.