Ухвала

23 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 755/6441/20

провадження № 61-14889ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н.Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О.М., Білоконь О. В.,

розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Лесі Сергіївни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2020 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Одночасно із позовною заявою позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити ОСОБА_1 вчиняти будь які дії щодо оформлення та відчуження майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 придбаної на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2016 року.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 червня 2020 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 вчиняти дії щодо оформлення та відчуження 1/2 частини майнових прав на квартиру АДРЕСА_1 , що належать їй на підставі договору купівлі-продажу від 03 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуцевич О. О., зареєстрованому в реєстрі за № 388.

Судові рішення мотивовано тим, що такий вид забезпечення позову як заборона ОСОБА_1 вчиняти дії щодо оформлення та відчуження 1/2 частини майнових прав на квартиру є співмірним із заявленими позовними вимогами, необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

У жовтні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Л. С. на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дубчак Л. С., посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не було обґрунтовано наявність реальної загрози відчуження спірної квартири відповідачем, не враховано правові висновку Верховного Суду, викладені у постанові від 21 серпня 2019року у справі № 761/39201/18, провадження № 61-9850св19, щодо посилань про можливість відчуження спірного майна на користь третіх осіб за відсутності достатнього обґрунтування як недостатньої підстави для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову, заявником не надано жодних доказів участі у придбанні майнових прав на спірне майно та доказів того, що йому належить 1/2 частина майнових прав на квартиру.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

Із оскаржуваних судових рішень, доданих до скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо їх незаконності.

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено забезпечення позову шляхом накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Судами встановлено, що предметом позову у справі євизнання спільною сумісною власністю подружжя майнових прав на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку майнових прав на вказану квартиру, визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частку майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості за договором купівлі-продажу від 03 березня 2016 року.

Встановивши, що у разі задоволення позовних вимог забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне майно в частині, заявленій у позовних вимогах, унеможливить відчуження вказаного майна відповідачем та забезпечить ефективне виконання судового рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що часткове забезпечення позову є співмірним заявленим позовним вимогам.

Указане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», відповідно до якого, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника щодо відсутності належного обґрунтування наявності у позивача права власності на 1/2 майнових прав на спірне майно, оскільки вказані посилання стосуються розгляду позовних вимог по суті, а тому виходять за межі касаційного оскарження судових рішень, якими задоволено заяву про вжиття заходів забезпечення позову. Аргументи заявника на відсутність належного обґрунтування необхідності забезпечення позову та посилання суду на загальні норми права є безпідставними, оскільки судами надано оцінку спірним правовідносинам, та тій обставині, що за умови укладання договору купівлі-продажу майнових прав на спірну квартиру відповідачем, після завершення будівництва та прийняття будинку в експлуатацію, ОСОБА_1 зможе оформити право власності на спірне майно, що призведе до зміни майнових прав на об`єкт нерухомого майна, яке будується на право власності на вказане нерухоме майно та матиме можливість його відчуження.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування постанови апеляційного суду, оскільки ґрунтуються на незгоді з обставинами, встановленими судом, зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 159 ЦПК України заявник має право на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживались.

До того ж, відповідно до статті 158 ЦПК України заявник наділений правом подати клопотання про скасування заходів забезпечення позову.

Європейський суд з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Крім того, Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що посилання заявника на неврахування судом при ухваленні оскаржуваної постанови правового висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 761/39201/18, провадження № 61?9850св19, є безпідставними, оскільки у справі, яка переглядається, та у зазначеному судовому рішенні, мали місце різні фактичні обставини, що вплинуло на застосування норм права.

З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчак Л. С. на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року є необґрунтованою.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Дубчака Лесі Сергіївни на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 23 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Н. Ю. Сакара

О. М. Осіян

О. В. Білоконь