Справа № 589/286/20
Провадження № 2/589/715/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року

Шосткинський міськрайонний суд Сумської області у складі:

головуючого судді - Курбанової А.Р.

за участі секретаря судового засідання Нагорної Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Шостка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до державного нотаріуса Шосткинської міської державної нотаріальної контори, який діє в порядку заміщення державного нотаріуса Шосткинської районної державної нотаріальної контори Петіної Галини Іванівни, Чапліївської сільської ради Шосткинського району Сумської області про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою,-

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2020 року позивач звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії та визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою 5,0га для ведення фермерського (селянського) господарства згідно з Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею №002300 в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначає, що його батьку ОСОБА_2 за життя належало право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою 5,0га для ведення фермерського (селянського) господарства. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер. Позивач є його спадкоємцем за заповітом, однак в отриманні свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ці майнові права йому відмовлено, оскільки право довічного успадкованого володіння не визначено чинним законодавством, а тому таке не спадкується. Позивач вважає таку відмову незаконною, так як право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою входить до складу спадщини в силу ч. 1 ст. 1216 ЦК України, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Позивач в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник Чапліївської сільської ради в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав.

Аналогічна заява надійшла від в. о. завідувача Шосткинської міської державної нотаріальної контори Сумської області, але зазначено, що при вирішенні даної справи покладається на розсуд суду.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши обставини та факти, якими обґрунтовуються вимоги, перевіривши їх доказами, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть /а.с. 7/.

За життя ОСОБА_2 було набуте право на довічне успадковуване володіння землею 5,0га для ведення фермерського (селянського) господарства на території Чапліївської сільської ради Шосткинського району Сумської області, що підтверджується відповідним державним актом /а.с. 8/.

01.12.2009р. ОСОБА_2 склав заповіт, яким заповідав все своє майно сину ОСОБА_1 (позивачу) /а.с. 6/.

ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 та йому 14.12.2019р. були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок у с. Чапліївка Шосткинського району, трактор та квартиру у м. Шостка. Дружина спадкодавця від обов`язкової частки у спадщині відмовилася.

Разом з тим, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку позивачу відмовлено постановою від 14.12.2019р. /а.с.5/, з посиланням на те, що право довічного успадковуваного володіння не визначено чинним Земельним кодексом України, таке припинилось зі смертю спадкодавця, а тому земельна ділянка, що належала спадкодавцю на праві довічного успадковуваного володіння, не входить до складу спадщини.

Слід зазначити, що ОСОБА_2 отримав вищевказану земельну ділянку на праві довічного успадковуваного володіння відповідно до ст. 6 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990р.

Закон України № 973-IV від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство», як і чинний Земельний кодекс України (далі - ЗК України), не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) право постійного користування земельною ділянкою визначається як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч. 1 ст. 126 ЗК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

За приписами ч. 1 ст. 407 ЦК України (у редакції, чинній на час відкриття спадщини) право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України, та ч. 2 ст. 102 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Як вбачається з положень ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

За змістом ст.ст. 6, 50 Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990р. (у редакції на час його прийняття) у довічне успадковуване володіння земля надається громадянам Української РСР для ведення селянського (фермерського господарства). Громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року, яка втратила чинність на підставі Постанови Верховної Ради України № 2201-XII від 13 березня 1992 року, затверджено форми державних актів: на право довічного успадковуваного володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею.

Земельний Кодекс України у редакції від 13 березня 1992 року вже не передбачав такого виду права як довічне успадковуване володіння земельною ділянкою.

При цьому відповідно до пункту 8 Постанови Верховної Ради України від 13 березня 1992 року № 2200 «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до ЗК України.

Пунктом 6 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України 2001 року визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

У Рішенні Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 р. №5-рп (справа про постійне користування земельними ділянками) зазначено, що у Земельному кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року була регламентована така форма володіння землею, як довічне успадковуване володіння. ЗК України в редакції від 13 березня 1992 року закріпив право колективної та приватної власності громадян на землю (зокрема, право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення сільського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства тощо (ст. 6)). Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь - якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв`язку з непереоформленням правового титулу.

Конституційний Суд України вважав, що встановлення обов`язку громадян переоформити земельні ділянки, які знаходяться у постійному користуванні, на право власності або право оренди до 01 січня 2008 року, потребує врегулювання чітким механізмом порядку реалізації цього права відповідно до вимог частини 2 статті 14, частини 2 статті 41 Конституції України. У зв`язку з відсутністю визначеного у законодавстві відповідного механізму переоформлення громадяни не в змозі виконати вимоги пункту 6 Перехідних положень Кодексу у встановлений строк, про що свідчить неодноразове продовження Верховною Радою України цього строку. Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення;

- пункту 6 Постанови Верховної Ради України "Про земельну реформу" від 18 грудня 1990 року N 563-ХII з наступними змінами в частині щодо втрати громадянами, підприємствами, установами і організаціями після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою.

З огляду на викладене, особа, яка володіє земельною ділянкою на праві довічного успадковуваного володіння за Законом не може бути позбавлена права на таке володіння.

На відповідні відносини щодо такого володіння поширюються гарантії, встановлені статтею 1 Протоколу Першого Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція» та ст. 41 Конституції України. Ці норми не лише гарантують право довічного успадковуваного володіння землею (як різновид «мирного володіння майном» в розумінні Конвенції, та як речове право, захищено статтею 41 Конституції України), але і обмежують у можливості припинити відповідне право.

Отже, дії державних органів щодо надання земельних ділянок громадянам у довічне успадковуване володіння були припинені, проте ті особи, які набули це право у встановленому законом порядку, зберегли його, оскільки законодавство не містить норми, яка б дозволяла припинити право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, а тому таке право є дійсним.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), крім прав і обов`язків що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця та такими в силу приписів ст. 1219 ЦК України, є зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Враховуючи викладене, а також те, що зі смертю особи не відбувається припинення прав і обов`язків, окрім тих, перелік яких визначено у статті 1219 ЦК України, суд дійшов висновку, що спадкоємець стає учасником правовідношення з довічного успадковуваного володіння.

Вказані висновки суду узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою в постанові від 20.11.2019р. у справі № 368/54/17.

При цьому згідно із ч. 2 ст. 395 ЦК України законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.

Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Враховуючи наведені обставини є підстави стверджувати, що право довічного користування земельної ділянки може бути визнано таким, що успадковане позивачем, оскільки право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою відноситься до тих прав, які можуть бути успадковані, а отже нотаріусом неправильно застосовані наведені норми матеріального права, внаслідок чого позивачу безпідставно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Враховуючи наведене, зокрема те, що позивачу безпідставно відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку, що призвело до порушення його прав, суд дійшов висновку про необхідність захисту таких шляхом скасування відповідної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Також оскільки позивач станом на день ухвалення рішення є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 , який в силу вимог ст. ст. 1268, 1269 ЦК України прийняв спадщину, в тому числі належне спадкодавцю за життя право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою 5,0га для ведення фермерського (селянського) господарства згідно з Державним актом на право довічного успадковуваного володіння землею №002300, відповідна вимога позову про визнання такого права за позивачем також підлягає задоволенню.

Враховуючи, що позивачем заявлено клопотання залишити судові витрати по справі за ним, суд залишає такі за фактично понесеними.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 76-81, 83, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити.

2. Скасувати постанову державного нотаріуса Шосткинської міської державної нотаріальної контори, що діє в порядку заміщення державного нотаріуса Шосткинської районної державної нотаріальної контори, ОСОБА_3 від 14 грудня 2019 року № 331 про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку для ведення фермерського селянського господарства площею 5,0га, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 .

3. Визнати за ОСОБА_1 / ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_1 / право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 5,0га для ведення фермерського (селянського) господарства відповідно до Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею № 002300, в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до Сумського апеляційного суду через Шосткинський міськрайонний суд Сумської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 18.12.2020р.

Суддя Шосткинського міськрайонного суду

Сумської області А.Р.Курбанова