Ухвала

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 761/20940/19

провадження № 61-15103ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Русинчука М. М., розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року у складі судді: Волошина В. О., додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року у складі судді: Волошина В. О., та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Борисової О. В., Ратнікової В. М., Пікуль А. А., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання звільнення незаконним та зобов`язання змінити формулювання причини звільнення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - АТ «ВТБ Банк», банк) про визнання звільнення незаконним та зобов`язання змінити формулювання причини звільнення.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 з 05 січня 2015 року працював у відповідача, а з 06 листопада 2017 року переведений на посаду начальника відділу матеріально-технічого забезпечення та експлуатації адміністративно-технічного управління АТ «ВТБ Банк». Наказом №260-к від 16 квітня 2019 року його звільнили 26 квітня 2019 року із займаної посади начальника відділу матеріально-технічого забезпечення та експлуатації адміністративно-технічного управління за вчинення винних дій при обслуговуванні товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП.

Позивач вважав, що звільнення його із займаної посади є незаконним, а наказ про звільнення виданий з порушенням вимог чинного трудового законодавства та порушує його конституційні права, зокрема право на працю. 08 квітня 2019 року він був попереджений про наступне вивільнення, яке відбудеться 11 червня 2019 року у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням штату працівників адміністративно-технічного управління згідно з наказом №28-од від 08 квітня 2019 року та на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП. З огляду на те, що найближчим часом мав бути звільнений, позивач розпочав пошук нової роботи, а також скористався передбаченим законодавством правом на розірвання трудового договору з ініціативи працівника, подавши 12 квітня 2019 року заяву про звільнення 30 квітня 2019 року із займаної посади. Після отримання вказаної заяви, відповідач усно повідомив його, що він повинен пропрацювати на займаній посаді два місяці до запланованого вивільнення 11 червня 2019 року, у протилежному випадку його звільнять за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП. Позивач не погодився на вищевказану пропозицію і 23 квітня 2019 року йому був наданий для ознайомлення проект наказу про звільнення, в якому підставою звільнення була зазначена службова записка головного бухгалтера Фінансового департаменту від 12 квітня 2019 року. 24 квітня 2019 року позивач звернувся із заявою до Уповноважної особи ФГВФО на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» Шевченка О. В. про надання йому для ознайомлення службової записки головного бухгалтера Фінансового департаменту від 12 квітня 2019 року, на яку не отримав відповідь. Відповідач у порушення вимог КЗпП не звільнив його за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП згідно поданої ним заяви, а безпідставно видав наказ про звільнення за вчинення винних дій при обслуговуванні товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Посилався на те, що він не вчиняв жодних дій, які б давали підстави для втрати до нього, як матеріально-відповідального працівника, довір`я, до його обов`язків не входило безпосереднє обслуговування грошових чи матеріальних цінностей, письмові пояснення щодо підстави звільнення у нього не відбиралися.

ОСОБА_1 просив: визнати незаконним його звільнення з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації адміністративно-технічного управління АТ «ВТБ Банк» згідно з наказом №260-к від 16 квітня 2019 року за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП; зобов`язати відповідача АТ «ВТБ Банк» змінити формулювання причини його звільнення з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації адміністративно-технічного управління АТ «ВТБ Банк» з «вчинення винних дій при обслуговуванні товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я, пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП» на «за власним бажанням частина перша статті 38 КЗпП».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації адміністративно-технічного управління акціонерного товариства згідно з наказом № 260-к від 16 квітня 2019 року за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП. Зобов`язано АТ «ВТБ Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації адміністративно-технічного управління АТ «ВТБ Банк» з «вчинення винних дій при обслуговуванні товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я, пунктом 2 статті 41 КЗпП» на «за власним бажанням, частини перша статті 38 КЗпП», шляхом внесення зазначених змін до наказу № 260-к від 16 квітня 2019 року. Стягнуто з АТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 536,80 грн та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 1 000,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звільнення позивача з посади начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації адміністративно-технічного управління АТ «ВТБ Банк» згідно з наказом від 16 квітня 2019 року № 260-к за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП відбулося незаконно, так як до позивача не було доведено строків виконання п`яти наказів від 10 грудня 2018 року, згідно з якими структурні підрозділи банку мали надати документи, направлені на закриття відділень, його не було ознайомлено з доповідною головного бухгалтера від 12 квітня 2019 року про невиконання цих наказів й про порушення позивачем трудової дисципліни. Оскільки ОСОБА_1 подав заяву про звільнення за власним бажанням, суд змінив формулювання причини звільнення з пункту 2 частини першої статті 41 на пункт 1 статті 38 КЗпП і вважав це належним способом захисту порушеного права.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з АТ «ВТБ Банк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн.

Додаткове рішення мотивоване тим, що представником відповідача було подано до суду письмові заперечення на заяву позивача про стягнення судових витрат, в якій сторона відповідача зазначила, що позивачем необґрунтовано розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 9000,0 грн, оскільки не надано детального розрахунку складових цієї суми, а тому сторона відповідача просить суд залишити подану заяву без задоволення. Документально підтверджені судові витрати підлягають компенсації стороні, на користь якої ухвалене рішення, за рахунок іншої сторони. При цьому, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обґрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018р. у справі № 815/4300/17, від 11 квітня 2018р. у справі № 814/698/16. В обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача було подано договір про надання правничої допомоги, Акт приймання-передачі наданих послуг від 28 червня 2019р., та квитанція про понесення витрат на правничу допомогу. Враховуючи положення статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до розміру 4000 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року апеляційні скарги АТ «ВТБ Банк» залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин, вірно застосував закон, який їх регулює. Суд також зазначив, що в наказі про звільнення за втрату довір`я не конкретизовано, вчинення яких винних дій допустив позивач, враховуючи й те, що безпосередньо він не обслуговував грошові або товарні цінності, які йому під звіт не передавалися.

Постановою Верховного Суду від 01 липня 2020 року АТ «ВТБ Банк» задоволено частково, постанову Київського апеляційного суду від 02 березня 2020 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки суду апеляційної інстанції є передчасними, оскільки суд не в повній мірі дослідив наявні у справі докази, надані сторонами, а оскільки фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, не встановлено, норми матеріального права відповідно до них не застосовані. Суд апеляційної інстанції, спочатку зазначивши, що ОСОБА_1 , як працівник, не може бути звільнений за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП, оскільки безпосередньо не обслугував грошові або матеріальні цінності, якими можуть бути лише особи, яким вони видані під звіт, іншим висновком зазначив, що роботодавець не довів, за які саме конкретні й винні порушення звільнено позивача на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП, тобто вже дійшов протилежного висновку, що позивач міг бути звільнений зі вказаної підстави. Незважаючи на наявність у справі таких доказів і аргументів роботодавця про те, що ОСОБА_1 безпосередньо обслуговував грошові та товарні цінності, апеляційний суд їм оцінки не надав. Апеляційному суду слід визначитись зі вказаним та дійти висновку, чи давали вчинені працівником дії підстави для втрати до нього довір`я. При цьому підставою для звільнення можуть вважатися не будь-які дії чи проступки зазначених працівників, а тільки умисне або необережне вчинення ними дій, що могло викликати втрату довір`я до них, як до осіб, яким можна ввірити матеріальні цінності. За загальним правилом йдеться про винні дії, вчинені при виконанні працівником функціональних обов`язків.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року апеляційні скарги відповідача АТ «ВТБ Банк» залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2019 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що посада начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації Адміністративно-технічного управління ПАТ «ВТБ Банк», яку займав ОСОБА_1 , передбачала безпосереднє обслуговування грошових та товарних цінностей та позивач був матеріально відповідальною особою. Підставою для втрати довір`я та звільнення позивача за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України була службова записка головного бухгалтера фінансового департаменту від 12 квітня 2019 року, згідно якої станом на 12 квітня 2019 року до відділу обліку внутрішньобанківських операцій управління обліку і звітності не надано адміністративно-технічним управлінням (відповідальний за роботу АТУ ОСОБА_1 - матеріально-відповідальна особа) службові записки та належним чином оформлені та підписані акти приймання-переміщення основних засобів (за напрямком АТУ) з відділень банку (Відділення «КИЇВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ПОЛІТЕХНІЧНЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ ХАРКІВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ У м. ДНІПРО АТ «ВТБ БАНК», ПУШКІНСЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ АТ «ВТБ БАНК». Заперечуючи проти позову, представник відповідача вказував на те, що позивач був ознайомлений з наказами АТ «ВТБ БАНК» про затвердження плану заходів щодо закриття відділень від 10 грудня 2018 року №46-од, №47-од, №48-од, №49-од, №50-од, однак службові записки та належним чином оформлені та підписані акти приймання-переміщення основних засобів (за напрямком АТУ) з відділень банку (Відділення «КИЇВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ПОЛІТЕХНІЧНЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ ХАРКІВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ У м. ДНІПРО АТ «ВТБ БАНК», ПУШКІНСЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ АТ «ВТБ БАНК») ОСОБА_1 до відділу обліку внутрішньобанківських операцій управління обліку і звітності надано не було. Стороною відповідача не було надано суду доказів щодо строків протягом яких позивач повинен був виконати накази від 10 грудня 2018 року, не надано доказів того, що позивач відмовлявся отримувати від відповідальних осіб відділень акти приймання-переміщення основних засобів, доказів того, що позивачу пропонувалося надати пояснення з приводу вказаних порушень. Ненадання ОСОБА_1 до відділу обліку внутрішньобанківських операцій управління обліку і звітності службових записок та належним чином оформлених та підписаних актів приймання-переміщення основних засобів (за напрямком АТУ) з відділень банку (Відділення «КИЇВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ПОЛІТЕХНІЧНЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ ХАРКІВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ У м. ДНІПРО АТ «ВТБ БАНК», ПУШКІНСЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ АТ «ВТБ БАНК» відбулося не з його вини, оскільки відповідальні особи відділень, які повинні були передати йому вказані документи були звільнені та документи йому не передали. При цьому, відповідачем протилежного не доведено. Лише факт ненадання позивачем службових записок та належним чином оформлених та підписаних актів приймання-переміщення основних засобів (за напрямком АТУ) з відділень банку не є підставою для втрати до нього довір`я та звільнення його за пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП. Тому колегія суддів погодилася із висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для звільнення ОСОБА_1 із займаної посади за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП, а отже звільнення позивача є незаконним.

Доводи апеляційної скарги про те, що службова записка від 12 квітня 2019 року щодо невиконання вимог організаційно-розпорядчих документів банку, підписана головним бухгалтером ОСОБА_2 і згідно норм чинного законодавства України не потребувала ознайомлення з її змістом ОСОБА_1 апеляційним судом відхилено, оскільки саме вказана службова записка була підставою для звільнення позивача з роботи за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП, а ненадання її ОСОБА_1 для ознайомлення призвело до порушення його законних прав на дачу пояснень, які є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

При залишенні без змін додаткового рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції вказав, що у разі недотримання вимог частини четвертої статті 141 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 07 травня 2019 року між позивачем та адвокатом Шевченко Г.Ю. було укладено договір про надання правничої допомоги, відповідно до умов якого адвокат зобов`язалася підготувати та подати до Шевченківського районного суду міста Києва позов ОСОБА_1 до АТ «ВТБ Банк», про визнання звільнення незаконним, зобов`язання вчинити дії, а позивач зобов`язувався оплатити вартість наданої правничої допомоги. За правничу допомогу та послуги, що надаються адвокатом, клієнт зобов`язався сплатити адвокату гонорар у розмірі 9 000 грн. (пункт 4.1 договору). На виконання зазначеного договору, вказана сума була сплачена позивачем 08 травня 2019 року. 20 травня 2019 року між позивачем та адвокатом Шевченко Л.М. укладено угоду про надання правової допомоги, відповідно до якої адвокат взяла на себе зобов`язання надати правову допомогу клієнту у веденні цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до АТ «ВТБ Банк», про визнання звільнення незаконним, зобов`язання вчинити дії у Шевченківському районному суді міста Києва. На виконання зазначеної угоди позивачем 24 травня 2019 року було сплачено 1000 грн. 28 червня 2019 року між позивачем та адвокатом Шевченко Г.Ю. було підписано акт приймання - передачі послуг. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2019 року стягнуто з відповідача понесені позивачем витрати на правничу допомогу у розмірі 1000 грн, які були понесені позивачем за угодою про надання правової допомоги від 20 травня 2019 року. Позивачем в обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу було подано договір про надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг від 28 червня 2019 року, квитанцію про понесення витрат на правничу допомогу. Беручи до уваги складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для сторони позивача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правничу допомогу до 4 000 грн.

Акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - АТ «ВТБ Банк») 15 жовтня 2020 року подало до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року.

Ухвалами Верховного Суду від 02 листопада 2020 року та від 01 грудня 2020 року касаційну скаргу АТ «ВТБ Банк» залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, а саме: вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав).

У грудні 2020 року на виконання ухвал від 02 листопада 2020 року та від 01 грудня 2020 року АТ «ВТБ Банк» засобами поштового зв`язку подано уточнену касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року, та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року, у якій просить скасувати рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Підставою, на якій подається касаційна скарга АТ «ВТБ Банк» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушенням судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі провадження № 6-104цс14; від 23 грудня 2015 року у справі провадження № 6-1093цс15; від 20 квітня 2016 року у справі провадження № 6-100цс16; постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 214/1031/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 180/2292/16-ц. У касаційній скарзі зазначено, що суди дійшли помилкового висновку, що в наказі про звільнення позивача банк повинен був зазначити конкретне порушення дій з боку працівника, які призвели до втрати до нього довіри, оскільки згідно чинного законодавства на роботодавця не покладено обов`язку в наказі про звільнення зазначати конкретні дії з боку працівника, які призвели до втрати до нього довіри. Станом на 12 квітня 2019 року до відділу обліку внутрішньобанківських операцій Управління обліку і звітності не надано Адміністративно-технічним управлінням (відповідальний ОСОБА_1 ) службові записки та належним чином оформлені та підписані акти приймання-переміщення основних засобів з відповідних відділень банку. Відсутність належним чином оформлених актів приймання-переміщення основних засобів унеможливлює відображення в бухгалтерському обліку операції переміщення основних засобів, що негативним чином впливає на коректне ведення банком бухгалтерського обліку операцій. Таким чином, можна зробити висновок, що деталізована причина звільнення зазначена в службовій записці головного бухгалтера фінансового департаменту від 12 квітня 2019 року. Також у касаційній скарзі зазначається, що вимоги організаційно-розпорядчих документів банку містилися безпосередньо в наказах від 10 грудня 2018 року № № 46-од, 47-од, 48-од, 49-од, 50-од. З позивачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, а відповідно до посадової інструкції начальника відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації Адміністративно-технічного управління ПАТ «ВТБ Банк» та указаного договору, посада позивача передбачає безпосереднє обслуговування грошових та товарних цінностей. Позивачем, на підтвердження своїх пояснень, про те, що акти приймання-переміщення основних засобів йому не передавалися, не подано жодного доказу.

Щодо відібрання письмового пояснення у працівника, то згідно пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», то при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КЗпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15.

АТ «ВТБ Банк» зазначає, що ненадання позивачем службових записок та належним чином оформлених та підписаних актів приймання-переміщення основних засобів з відділень банку є підставою для втрати до нього довіри та звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Щодо розподілу судових витрат, АТ «ВТБ Банк» зазначив, що позивачем не надано детальний опис робіт, виконаних адвокатом та здійснення ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_1 згідно наказу №4038-к від 29 грудня 2014 року з 05 січня 2015 року був прийнятий на роботу на посаду завідувача складу Відділу матеріально - технічного забезпечення та експлуатації Управління справами ПАТ «ВТБ Банк».

Згідно наказу №1207-к від 06 листопада 2017 року позивач був переведений на посаду начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації Адміністративно-технічного управління ПАТ «ВТБ Банк». При здійсненні своїх функціональних обов`язків позивач керувався посадовою інструкцією начальника Відділу матеріально-технічного забезпечення та експлуатації Адміністративно-технічного управління ПАТ «ВТБ Банк», яка затверджена начальником Адміністративно-технічного управління ПАТ «ВТБ Банк» 02 березня 2015 року.

06 листопада 2017 року між в ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

08 квітня 2019 року ОСОБА_1 попереджено про наступне вивільнення з 11 червня 2019 року у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці/скорочення штату (чисельності) працівників Адміністративно-технічного управління.

12 квітня 2019 року позивачем було подану відповідачу заяву про звільнення його з займаної посади за власним бажанням з 30 квітня 2019 року.

12 квітня 2019 року головним бухгалтером АТ «ВТБ Банк» ОСОБА_2 було подано уповноваженій особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ВТБ Банк» службову записку щодо невиконання вимог організаційно-розпорядчих документів банку.

У вказаній службовій записці зазначено, що відповідно до затверджених наказами АТ «ВТБ Банк» від 10 грудня 2018 року №46-од, №47-од, №48-од, №49-од, №50-од планів протягом січня-лютого 2019 року структурними підрозділами банку здійснювались дії та вживались заходи, направлені на закриття відділень банку (Відділення «КИЇВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ПОЛІТЕХНІЧНЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ ХАРКІВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ У м. ДНІПРО АТ «ВТБ БАНК», ПУШКІНСЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ АТ «ВТБ БАНК»). Відповідно до затверджених планів: матеріально відповідальна особа відповідного Відділення передає до структурних підрозділів ГО за напрямками: основні засоби, нематеріальні активи та інших матеріальних цінностей (в т.ч. касової техніки (окрім тої, що перевозиться до інших відділень чи продається), ключів від грошових сховищ (сейфів), технічних паспортів від сховища (сейфу) та сертифікатів від них), що переміщуються до ГО, з актом приймання-переміщення; структурні підрозділи ГО за напрямками (Адміністративно-технічне управління, Управління платіжних систем, Управління інформаційних технологій) перевіряють основні засоби, нематеріальні активи та інші матеріальні цінності, після їх доставки до ГО на підставі акту приймання - переміщення підписують і передають їх до ВОВО, або надають зауваження до актів приймання-переміщення у разі виявлення невідповідностей (на наступний робочий день після отримання).

Головний бухгалтер повідомила, що станом на 12 квітня 2019 року до відділу обліку внутрішньобанківських операцій управління обліку і звітності не надано адміністративно-технічним управлінням (відповідальний за роботу АТУ ОСОБА_1 - матеріально-відповідальна особа) службові записки та належним чином оформлені та підписані акти приймання-переміщення основних засобів (за напрямком АТУ) з відділень банку (Відділення «КИЇВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ПОЛІТЕХНІЧНЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ ХАРКІВСЬКЕ» АТ «ВТБ БАНК», Відділення «ЦЕНТРАЛЬНЕ У м. ДНІПРО АТ «ВТБ БАНК», ПУШКІНСЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ АТ «ВТБ БАНК»).

У службовій записці зазначено, що відсутність належним чином оформлених актів приймання-переміщення основних засобів (з відділень на ГО) унеможливлює відображення в бухгалтерському обліку операції переміщення основних засобів, що негативним чином впливає на коректне ведення банком бухгалтерського обліку операцій, а також створює значні ризики, пов`язані з неможливістю встановлення реального місцезнаходження та кількості основних засобів, що передавались з закритих відділень до головного офісу банку. Вказане призводить до неможливості виконання відділом обліку внутрішньобанківських операцій управління обліку і звітності вимог пункту 5.2.3 глави 2 розділу 5 Положення про порядок бухгалтерського обліку основних засобів і нематеріальних активів та його документальне забезпечення у ПАТ «ВТБ Банк» (наказ ПАТ «ВТБ БАНК» від 26 грудня 2017р. № 263-од).

Відповідно до наказу АТ «ВТБ Банк» від 16 квітня 2019 року №260-к ОСОБА_1 було звільнено з 26 квітня 2019 року з роботи за вчинення винних дій при обслуговуванні товарних цінностей, які дають підстави для втрати довір`я, пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України. Підставою зазначено: службова записка головного бухгалтера фінансового департаменту від 12 квітня 2019 року. З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомився 26 квітня 2019 року, про що свідчить його підпис на наказі.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-104цс14 зроблено висновок, що: «трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП). Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т. ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з`ясувати: чи становить виконання операцій, що пов`язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей. Висновків по суті про те, що до основного кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, відносяться особи, які одержують їх під звіт; особи, які здійснюють функції обліку, охорони або управлінські функції щодо розпорядження майном та коштами підприємства, не відносяться до вказаного кола працівників і такі особи не можуть бути суб`єктами звільнення за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України, дійшов і суд касаційної інстанції під час розгляду касаційних скарг у справах № № 6-5499ск10, 6-4403ск12, 6-25870ск12, 6-38248ск12. Проте у справі, яка переглядається, суди апеляційної та касаційної інстанцій, не давши належної оцінки посадовій інструкції, не встановивши, чи становить виконання операцій, що пов`язані з безпосереднім обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача, помилково виходили з того, що позивач є фактично матеріально-відповідальною особою».

У постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16 вказано, що: «трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у разі винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України). Розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов`язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП, питання щодо віднесення позивача до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суд у кожному конкретному випадку повинен з`ясувати: чи становить виконання операцій, пов`язаних з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов`язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей».

У постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-1093цс15 зазначено, що: «правовий аналіз пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що ця норма матеріального права не передбачає наявність обвинувального вироку суду як обов`язкової умови для звільнення працівника за викладеною у ній підставою; звільнення з підстави втрати довір`я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями)».

Апеляційний суд встановив, що ненадання ОСОБА_1 до відділу обліку внутрішньобанківських операцій управління обліку і звітності службових записок та належним чином оформлених та підписаних актів приймання-переміщення основних засобів (за напрямком АТУ) з відділень банку відбулося не з його вини, оскільки відповідальні особи відділень, які повинні були передати йому вказані документи були звільнені та документи йому не передали. Лише факт ненадання позивачем службових записок та належним чином оформлених та підписаних актів приймання-переміщення основних засобів (за напрямком АТУ) з відділень банку не є підставою для втрати до нього довір`я та звільнення його за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Посилання на висновки, зроблені у постанові постановах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі провадження № 6-104цс14; від 23 грудня 2015 року у справі провадження № 6-1093цс15; від 20 квітня 2016 року у справі провадження № 6-100цс16; постановах Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 214/1031/16-ц; від 20 лютого 2019 року у справі № 180/2292/16-ц; від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2801цс15 є необґрунтованими та не свідчать про те, що апеляційний суд застосував норму права (пункт 2 частини першої статті 41 КЗпП України) без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) зазначено, що «для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 37. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2020 року у справі № 211/1674/19 вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення».

Встановивши, що витрати позивача на професійну правничу допомогу підтверджено належними доказами надання адвокатом правничих послуг у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно стягнув їх з АТ «ВТБ Банк» на користь позивача.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства «ВТБ Банк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 30 вересня 2019 року, додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання звільнення незаконним та зобов`язання змінити формулювання причини звільнення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

М. М. Русинчук