ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/340/20 Справа № 201/751/14-ц Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
УХВАЛА

23 грудня 2020 року м.Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,

за участю секретаря - Солодової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2014 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним задоволено. Визнано дійсним договір дарування 9/20 частини житлового будинку АДРЕСА_1 від 08 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Петрушенською Інною Романівною 08 листопада 2013 року, індексний номер витягу 12489525. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погодившись із зазначеним рішенням Дніпровська міська рада звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі посилається на те, що оскаржувне рішення суду порушує права та обов`язки Дніпровської міської ради, як власника земельної ділянки, а тому підлягає скасуванню.

Переглядаючи оскаржуване рішення та детально ознайомившись з матеріалами справи, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку про наявність правових підстав для закриття апеляційного провадження, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи та інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 352 ЦПК України, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Також, слід враховувати, що судове рішення, оскаржуване не залученою у справі особою, повинно безпосередньо стосуватися прав та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення міститься висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб.

В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.

Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, Дніпровська міська рада не приймала участь у справі та не є стороною по справі. Апелянт вважає, що його права порушені даним рішенням, оскільки земельна ділянка, на якій розташоване спірне нерухоме майно, є власністю територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпровської міської ради.

Однак, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що оскаржуваним рішенням порушенні його права як власника земельної ділянки, оскільки в матеріалах справи знаходиться копія рішення № 865/8 Исполкома Октябрьского Райсовета депутатов трудящихся г. Днепропетровска от 08.10.1963 (а.с. 152).

Згідно цього рішення встановлено право власності на домоволодіння та прийнято в експлуатацію домоволодіння, яке знаходиться на земельній ділянці АДРЕСА_1 , зокрема: будинок під літерою «Б-1», який складає 11/20 частину домоволодіння, визначено за гр. ОСОБА_3 ; будинок під літерою «А-1», який складає 9/20 частину домоволодіння, визначено за гр. ОСОБА_4 та гр. ОСОБА_5 . Крім того, вказаним рішенням закріплено на невизначений строк загальне користування вказаних співвласників земельною ділянкою АДРЕСА_1 , площею 800 м2.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина десята статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Згідно з рішенням № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Дана правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року справа № 21-1457а15, від 10 лютого 2015 року справа № 21-535а14 від 14 серпня 2019 року справа № 161/16514/17

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до приписів п.3.4. Пленуму ВГСУ №6 від 17.05.11р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин»: за змістом статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України до особи, яка набула права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на приписи статті 182, частини другої статті 331, статті 657 ПК України покупець нерухомого майна вправі вимагати оформлення відповідних прав на земельну ділянку, зайняту нерухомістю, з моменту державної реєстрації переходу права власності на нерухоме майно. У разі встановлення факту правомірного набуття особою права на нерухоме майно за наявності у попереднього власника належно оформленого права на земельну ділянку, на якій воно розмішене, необхідно враховувати, що така особа набула права на відповідну земельну ділянку. З виникненням прав власності на будівлю чи споруду у особи виникає право одержати земельну ділянку в користування, а розглянути таке питання та прийняти відповідне рішення в строки, встановлені законом, зобов`язаний відповідний повноважний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. Тому відсутність у такої особи переоформлених на її ім`я правовстановлюючих документів на земельну ділянку не може кваліфікуватися як самовільне зайняття земельної ділянки. З урахуванням викладеного в таких випадках положення статті 212 ЗК України застосуванню не підлягають, (правова позиція наведена у постановах Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 902/889/16 та від 21.01.2019 у справі № 910/22093/17..від 20 березня 2019 року справа № 910/6186/17.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що Актом від 19.11.1986 р., складеного інженером МБТІ ОСОБА_6 , затверджено розподіл земельної ділянки по АДРЕСА_1 на дві частки, з присвоєнням адреси:

1. Гр. ОСОБА_7 виділено земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 400 м2 з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 .

2. Гр. ОСОБА_4 виділено земельну ділянку № НОМЕР_2 площею 378 м2 з присвоєнням поштової адреси: АДРЕСА_1 .

З актом ОСОБА_7 ознайомилась, про що свідчить підпис на акті. (а.с. 154)

Актом - висновком від 01.10.1990 р., який затверджений виконавчим комітетом Жовтневої районної ради народних депутатів, дозволено будівництво прибудови до будинку, сараїв та інших господарських споруд ОСОБА_4 по АДРЕСА_1 . На це свою згоду надала ОСОБА_7 (спадкоємиця ОСОБА_8 ) у своїй заяві.(а.с. 156-157)

Частиною першою ст. 181 Цивільного кодексу земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення, віднесено до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість).

Згідно зі ст. 187 Цивільного кодексу складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Водночас, якщо кілька речей утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням, вони вважаються однією річчю (складна річ) (частина перша ст. 188 Цивільного кодексу). Фізично земельна ділянка і будинок (будівля, споруда) ідентифікуються як окремі речі, які в сукупності є однією річчю. Адже будинок (будівлю,споруду) неможливо використовувати без земельної ділянки, і навпаки - земельна ділянка втрачає своє функціональне призначення при зміні (знищенні) того чи іншого об`єкта нерухомості, розміщеного на ній.

Отже, зважаючи на положення чинного цивільного та земельного законодавства, з одного боку, земельна ділянка з розміщеними на ній об`єктами нерухомості є однією річчю, а з іншого - об`єкт нерухомості є складовою річчю земельної ділянки.

Відповідно до ч. 7 Перехідних положень ЗК України громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на умовах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці ділянки.

Оскільки рішенням № 865/8 Исполкома Октябрьского Райсовета депутатов трудящихся г. Днепропетровска от 08.10.1963 було вирішено питання щодо безстрокового користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 за вказаними вище фізичними особами, дане рішення не було скасоване чи визнане незаконним, а Дніпровська міська рада не надала доказів, які б підтверджували доводи апеляційної скарги стосовно того, що власником спірної земельної ділянки за вказаною вище адресою є територіальна громада міста Дніпро в особі Дніпровської міської ради, колегія суддів вважає недоведеними доводи апелянта про порушення його прав, як власника земельної ділянки.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що апеляційним судом були вжиті всі процесуальні заходи для з`ясування чи були порушені права апелянта оскаржуваним рішенням, а саме: ухвалами Дніпровського апеляційного суду від 25.09.2019 року та 27.11.2019 року були витребувані у КП Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації та у Прокуратури Дніпропетровської області докази для з`ясування обставин по даній справі; слухання справи неодноразово відкладалося для надання сторонами доказів та пояснень.

Крім того, доводи апелянта про те, що правовстановлюючий документ, на підставі якого ОСОБА_2 набув та зареєстрував право власності на нерухоме майно, скасовано, посилаючись на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.12.2013 р., яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справі від 03.04.2014 року було залишено без змін, колегія суддів не бере до уваги, оскільки Дніпровська міська рада не була стороною правочину щодо його відчуження.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, апеляційне провадження закривається, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне закрити апеляційне провадження №22-ц/803/340/20 за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним, оскільки апелянтом не доведено належними доказами факт того, що при ухваленні рішення суд вирішив питання щодо його прав чи інтересів на спірне майно.

Керуючись ст. ст. 259, 362 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпровської міської ради на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 27 січня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування дійсним.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.В. Лаченкова

М.Ю. Петешенкова