ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 квітня 2020 року

м.Суми

Справа №591/1500/19

Номер провадження 22-ц/816/1068/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Орлова І. В.

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2020 року в складі судді Машини І.М., ухваленого у м. Ромни, повний текст якого складений 17 лютого 2020 року,

в с т а н о в и в :

У березні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернулася з позовом, вимоги якого уточнила (т. 1 а.с. 136 - 142), до ОСОБА_1 , третя особа Приватне акціонерне товариство Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, а також упущеної вигоди.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2020 року позов фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 5000 грн, спричинену внаслідок злочину, матеріальну шкоду у зв`язку з пошкодженням автомобіля в розмірі 15625 грн 29 коп. та упущену вигоду в розмірі 46250 грн 19 коп.

В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Вказане рішення суду ОСОБА_1 оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відомову в задоволенні вказаних позовних вимог фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2 в повному обсязі.

При цьому, ОСОБА_1 вказав на ту обставину, що його цивільно - правова відповідальність була застрахована відповідно до полісу загальнообов`язкового страхування від 17 грудня 2018 року АМ 8505769 в ПрАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп», яке виплатило позивачці страхове відшкодування в розмірі 56690,21 грн, а остання надала розписку про те, що в подальшому не буде мати претензій щодо страхових сум. Отже, на думку відповідача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про виникнення у нього додаткового обов`язку відшкодувати позивачці шкоду, яка, до того ж, не перевищує граничний розмір ліміту відповідальності страховика.

В доводах апеляційної скарги також зазначається про те, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 до розрахунку витрат на ремонт пошкодженого автомобіля «Рута 22» включила і витрати на ремонт газобалонного обладнання у сумі 5050 грн, хоча з акта від 12 лютого 2019 року, складеного спеціалістом відділу обслуговування страхової компанії, не вбачається встановлення ушкоджень газобалонного обладнання, а з вимогами про відшкодування вказаних ушкоджень до страховика, на якого покладений обов`язок по їх відшкодуванню позивачка не зверталась. Крім того, заявник апеляційної скарги звернув увагу на ту обставину, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 не довела належними та допустимими доказами розміру матеріального збитку, завданого їй внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. Зокрема, на думку ОСОБА_1 , у справі відсутні докази про витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законом. При цьому, надані позивачкою товарні чеки, квитанція та рахунок на оплату ремонтних послуг відповідач не вважає належними та допустимими доказами. До того ж, заявник апеляційної скарги зазначив, що суд безпідставно не виключив з розрахунку кошти, що підлягали до стягненню на користь позивача, а саме: франшизу у розмірі 2000 грн за полісом від 17 грудня 2018 року АМ8505769, які були добровільно перераховані ним на користь фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2 грошовим переказом.

Крім того, відповідач не погодився з оскарженим рішенням суду і в частині стягнення упущеної вигоди, зазначивши про те, що суд не врахував тієї обставини, що 01 лютого 2019 року під час скоєння дорожньо - транспортної пригоди виконувався рейс за маршрутом Суми - Ромни іншим автобусом «Рута 22», який також належить позивачу. Таким чином, заявник апеляційної скарги вважає помилковим висновок суду про недоотримання фізичною особою-підприємцем середнього доходу від обслуговування 01 лютого 2019 року міжміського рейсу. Також, як зазначено в апеляційній скарзі, у період з 01 по 21 лютого 2019 року (всього 21 день) пасажирські перевезення не здійснювались лише за одним маршрутом, тому розрахована позивачкою сума недоотриманого доходу в розмірі 1604,98 грн за кожний день, виходячи з перевезень за двома маршрутами, не може бути покладена в основу відповідного розрахунку. При цьому, на думку відповідача, суд не вмотивував, з яких правових підстав у розрахунок упещеної вигоди було взято до уваги виручку за два місяці, що передували доржньо - транспортній пригоді.

Разом з тим, відповідач вказав, що до виконання маршруту Суми - Ромни - Суми було залучено транспортний засіб, що виконував маршрут Суми - Глухів - Суми, тому позивачкою було втрачено виручку саме з останнього маршруту, а не за двома маршрутами. Як вважає ОСОБА_1 , втрати від продажу квитків повинні обчислюватись по відповідних маршрутах у відсотковому співвідношенні від запланової регулярності руху, беручи до уваги, що згідно довідки ТОВ «Сумиоблавтотранс» виручка позивача від продажу квитків по маршруту Суми - Ромни - Суми за період з 01 по 21 лютого 2019 року становила 13358,53 гривень, а регулярність руху - 90,5 %, а по маршруту Суми - Глухів - Суми аналогічні показники склали 5110,76 грн та 33,3%, відповідно.

До того ж, відповідач зазначив про те, що для з`ясування питання про зменшення розміру доходу фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2 суд першої інстанції повинен був встановити на якій системі оподаткування перебуває особа, дослідити Книгу обліку і витрат та визначити суму неодержаного доходу відповідно до п. 177.2 Податкового кодексу України. При цьому, ОСОБА_1 вважає безпідставними посилання позивача на необхідність оплати праці двох водіїв, які закріплені за міжміським маршрутом, оскільки жодних доказів про простій саме двох працівників позивачка не надала та не вжила, при цьому, заходів щодо здійснення їм оплати праці відповідно до ст. 113 КЗпП України.

Також, заявник апеляційної скарги вказав, що сума коштів за перевезення пільгових категорій громадян у розмірі 5225,64 грн не може вважатись упущеною вигодою, оскільки відшкодовується перевізнику з місцевого бюджету.

Крім того, відповідач звернув увагу на ту обставину, що затримка ремонту пошкодженого автомобіля позивача сталася з вини правоохоронних органів у зв`язку з безпідставним відкриттям кримінального провадження та накладенням арешту на транспортний засіб, тому його вина у виникненні збитків відсутня, що виключає його цивільно - правову відповідальність у відшкодуванні шкоди.

До того ж, ОСОБА_1 не погодився з висновком суду про стягнення з нього на користь позивача моральної шкоди в розмірі 5000 грн, зазначивши, зокрема, і про те, що він добровільно відшкодував фізичній особі-підприємцю 1000 грн моральної шкоди, що відповідає глибині страждань, яких вона зазнала у зв`язку з пошкодженням її майна. При цьому, висновок суду про те, що позивачу завдано моральної шкоди внаслідок злочину, не відповідає обставинам справи.

Також, відповідач звернув увагу апеляційного суду і на ті обставини, що внаслідок дорожньо - транспортної пригоди йому було завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості, а на його утриманні знаходяться повнолітній син, який продовжує навчання, малолітня дочка та мати, яка потребує щоденного лікування.

Позивачка фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданих внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, а також упущеної вигоди, суд першої інстанції виходив з того, що знайшли своє підтвердження матеріалами справи ті оставини, що внаслідок протиправної поведінки відповідача позивачці було завдано матеріальну шкоду в розмірі 15625,29 грн, а також збитки від упущеної вигоди в розмірі 46250,19 грн. Крім того, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 5000 грн, розмір якої, на думку суду, відповідає засадам розумності та справедливості, глибині душевних страждань позивачки, пов`язаних із збереженням репутації перевізника та з розслідуванням кримінального провадження.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що підтверджується матеріалами справи, 01 лютого 2019 року близько 15 год. 53 хв. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю відповідача ОСОБА_1 , який керував автомобілем ВАЗ-21104, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_3 , який керував належним позивачу фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 автобусом «Рута 22», реєстраційний номер НОМЕР_2 , внаслідок якої був пошкоджений транспортний засіб позивача.

Та обставина, що ОСОБА_2 на праві власності належить автобус «Рута 22», реєстраційний номер НОМЕР_2 , підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т. 1 зворот а.с. 7).

01 лютого 2019 року за фактом вказаної дорожньо - транспортної пригоди Недригайлівським ВП Роменського ВП ГУНП в Сумській області було внесено запис до ЄРДР за № 0000022 за правовою кваліфікацією кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1 а.с. 36).

Постановою начальника слідчого відділення Недригайлівського ВП Роменського ВП ГУНП в Сумській області від 26 квітня 2019 року було закрито кримінальне провадження за № 0000022 у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 та ОСОБА_3 складу кримінального правопорушення (т. 1 а.с. 119-121).

Разом з тим, сторони у даній справі не спростовують вину відповідача ОСОБА_1 у скоєнні вищевказаної дорожньо - транспортної пригоди.

Згідно з полісом обов`язкового страхування № АМ/8505769 від 16 грудня 2018 року цивільно - правова відповідальність ОСОБА_1 , який керував автомобілем «ВАЗ-21104, реєстраційний номер НОМЕР_1 , була застрахована в ПрАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп». Із вказаного поліса вбачається, що страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну, становить 100000 грн, розмір франшизи - 2000 грн (т. 1 а.с. 37).

10 травня 2019 року страховою компанією на рахунок позивача було виплачено страхове відшкодування у розмірі 56690,21 грн, що підтверджується платіжним дорученям за № ЗР037262 (т. 1 а.с. 200, 201 «а»).

У заяві ОСОБА_2 від 06 травня 2019 року на адресу ПрАТ УСК «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» зазначено, що після отримання страхової виплати у розмірі 56690,21 грн претензій до страховика вона не матиме (т. 1 а.с. 201).

Згідно свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця, ліцензії серії НОМЕР_3 , договорів про організацію перевень від 20 грудня 2016 року та надання автостанційних послуг від 15 березня 2011 року вбачається, що позивач ОСОБА_2 є фізичною особою - підприємцем та має право на перевезення пасажирів на автобусних маршрутах «Суми - Ромни» та «Суми - Глухів» (т. 1 а.с. 8 - 17).

На підтвердження розміру майнової шкоди, що складається з витрат на ремонт автомобіля «Рута 22», реєстраційний номер НОМЕР_4 , в загальному розмірі 72315, 50 грн позивачка надала до суду товарні чеки, квитанції, накладні, акти, рахунки на оплату автозапчастин та договори від 12 лютого 2019 року з ремонту автобуса і газобалонного обладнання (т. 1 а.с. 46 - 63).

В обгрунтування розміру упущеної вигоди, яка підлягає стягненню з відповідача, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 зазначила про те, що у зв`язку з пошкодженням у дорожньо - транспортній пригоді автомобіля «Рута 22», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вона не отримала доходи, які б могла реально отримати за звичайних умов.

Зокрема, з довідки ТОВ «Сумиоблавтотранс» від 20 лютого 2019 року за № 1/02-80 вбачається, що виручка від продажу квитків автостанціями товариства на автобуси перевізника ФОП ОСОБА_2 за період з 01.12.2018 року по 31.01.2019 року складала 99508,54 грн, у тому числі: на маршруті Суми-Ромни-Суми в прямому і зворотному напрямках - 52879,78 грн, на маршруті Суми-Глухів-Суми в прямому і зворотному напрямках - 46628,76 грн (т. 1 а.с. 28).

Таким чином, як зазначила фізична особа - підприємець ОСОБА_2 , її середньоденний заробіток від перевезень за вищевказаними міжміськими маршрутами склав 1604,98 грн (99508, 54 грн/62 дні). Загальний період простою автобуса «Рута 22», реєстраційний номер НОМЕР_2 , склав 21 день (з 01.02.2019 року по 21.02.2019 року), що підтверджується витягом з ЄРДР про ДТП від 01 лютого 2019 року та актом приймання-передачі наданих послуг від 20 лютого 2019 року за № 20.02 з ремонту та відновлення пошкоджених частин автомобіля після ДТП (т. 1 а.с. 36, 60).

В доводах позовної заяви також йдеться і про те, що 04 лютого 2019 року фізична особа - підприємець ОСОБА_2 звернулася до ТОВ «Сумиоблавтотранс» із заявою, в якій просила товариство тимчасово припинити продаж квитків на рейс Суми-Глухів, який прямує із м. Суми об 13 год. 45 хв, а транспортний засіб позивача, який обслуговував вказаний мартрут був залучений до обслуговування міжміського маршруту Суми-Ромни.

Ураховуючи викладені обставини, позивачка вважала, що внаслідок пошкодження автомобіля «Рута 22», реєстраційний номер НОМЕР_2 та необхідності його заміни вона зазнала майнових втрат у вигляді недоотриманого доходу від обслуговування маршрутів Суми-Глухів та Суми-Ромни за період з 01.02.2019 року по 21.02.2019 року (21 день) в розмірі 33704, 58 грн.

Також фізична особа - підприємець просила суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальні втрати у вигляді середнього розміру компенсації за перевезення пільгових категорій громадян за період з 01.02.2019 року по 21.02.2019 року на загальну суму 5225,64 грн, які при виконанні рейсів відшкодовуються їй з місцевого бюджету. Розміри компенсаційних виплат наведені в розрахунках ФОП ОСОБА_2 за грудень 2018 та січень 2019, що в середньому на день складало 248,84 грн (т. 1 а.с. 29 - 34).

Крім того, позивачка зазначила, що у період вимушеного простою автомобіля «Рута 22», реєстраційний номер НОМЕР_2 з вини ОСОБА_1 вона мала виплачувати найманим робітникам - двом водіям заробітну плату та нарахування ЄСВ, що за 21 день у загальному складало 7320,21 грн, які вона також просила суд стягнути з відповідача на свою користь. На підтвердження вказаних вимог позивачка надала відповідні довідки від 10 червня 2019 року за №№ 01/06-2019, 02/06-2019, 03/06-2019 та Звіт про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб і суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (т. 1 а.с. 147 - 152).

До того ж, звертаючись до суду з даним позовом, позивачка вказала, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, розмір якої вона оцінила у 20000 грн.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги про те, що ПрАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» фактично виплатило позивачці страхове відшкодування в розмірі 56690,21 грн, а остання надала розписку про те, що в подальшому не буде мати претензій щодо страхових сум, тому суд першої інстанції, на думку відповідача, дійшов помилкового висновку про виникнення у відповідача додаткового обов`язку відшкодувати позивачці шкоду, яка, до того ж, не перевищує граничний ліміт відповідальності страховика, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Виходячи з вимог ст. 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Нормами п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» йдеться про те, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Із розрахунку коефіцієнта фізичного зносу складових КТЗ (Ез) вбачається, що коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого автобуса «Рута 22», реєстраційний номер НОМЕР_2 , 2010 року виготовлення, склав 0,667 (т. 1 а.с. 78).

Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування у справі за №15 сума страхового відшкодування склала 56690,21 грн (52112,44 грн+6557,77 грн-2000грн франшизи). При цьому, вартість відновлювального ремонту автобуса «Рута 22» склала 71865,50 грн (52112,44 грн +19753,06 грн), в тому числі: деталі - 19753,06 грн, знос на дату події - 66,70 грн, деталі з врахуванням зносу - 6577,77 грн, роботи та матеріали - 52112,44 грн (т. 1 а.с. 200).

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 9 постанови від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Ураховуючи обставини того, що вартість майнового збитку (71865,50 грн), завданого фізичній особі - підприємцю ОСОБА_2 пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо - транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, перевищує виплачений позивачу розмір страхового відшкодування (56690,21 грн) (т. 1 а.с. 200), тому колегія суддів вважає, що на підставі ст. 1194 ЦК України з ОСОБА_1 , як з винної особи, на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту та отриманим страховим відшкодуванням, що становить 13175,29 грн (71865,50 грн-56690,21 грн-2000 грн), оскільки у даному випадку особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна при виплаті страхового відшкодування. При цьому, слід взяти до уваги, що розмір франшизи за Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/8505769 складає 2000 грн, які необхідно врахувати у вартість відшкодування матеріальної шкоди та які вже були добровільно виплачені відповідачем на користь позивача 19 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 109).

Ураховуючи викладене, не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами доводи позивача про те, що вартість відновленого пошкодженого транспортного засобу «Рута 22» внаслідок дорожньо - транспортної пригоди склала 72315,50 грн, а не 71865,50 грн, як визначено страховою компанією під час розрахунку суми страхового відшкодування (т. 1 а.с. 200).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позовні вимоги фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди, яка була завдана відповідем внаслідок пошкодженням транспортного засобу та полягає у відновленні його технічного стану підлягають частковому задоволенню. Зокрема, як зазначено вище, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню різниця між вартістю відновлювального ремонту та отриманим страховим відшкодуванням, що становить 13175,29 грн, а не 15625,29 гривень, як заявлено позивачем у позовній заяві та помилково стягнуто судом першої інстанції.

Як на підставу для зменшення вказаного розміру майнової шкоди, пов`язаної з відновленням технічного стану пошкодженого транспортного засобу, відповідач в апеляційній скарзі посилається на ту обставину, що до вартості відновлювального ремонту позивач безпідставно включила ремонт газобалонного обладнання пошкодженого автомобіля «Рута». Зокрема, як зазначено в апеляційній скарзі, 12 лютого 2019 року спеціаліст відділу обслуговування ПрАТ Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» за участю довіреної особи позивача водія ОСОБА_4 склав дефектну відомість, в якій вказано детальний опис ушкоджень транспортного засобу внаслідок дорожньо - транспортної пригоди. Проте, ні до суду першої інстанції, ні до апеляційного суду заявник апеляційної скарги не надав вказаного доказу, а дана справа не містить доказів щодо детального опису ушкоджень автомобіля.

Ураховуючи, що за змістом ч. 3 та 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом та кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, тому колегія суддів не вбачає правових підстав для зменшення суми матеріального відшкодування на суму витрат на ремонт газобалонного обладнання пошкодженого автомобіля у розмірі 5050 грн.

Отже, доводи апеляційної у вказаній частині не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, тому не заслуговують на увагу колегії суддів.

Крім того, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача про те, що витрати на відновлювальний ремонт повинні бути в повному обсязі виплачені позивачу страховою компанією відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № № АМ/8505769 від 16 грудня 2018 року, оскільки заподіяна позивачу майнова шкода не перевищує ліміт відповідальності страховика. При цьому, колегія суддів вважає, що покладення обов`язку на винного водія щодо відшкодування різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні відповідає нормам ст. 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача упущеної вигоди в розмірі 46250 грн 19 коп, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України, збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року (справа №750/8676/15-ц) дійшла висновку про те, що відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто, порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-237цс16.

Відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вважала, що має право на відшкодування упущеної вигоди, як суб`єкт господарювання.

Відповідно до ч. 4 ст. 47 ГК України збитки, завдані підприємцю внаслідок порушення громадянами чи юридичними особами, органами державної влади чи органами місцевого самоврядування його майнових прав, відшкодовуються підприємцю відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Виходячи з норм ст. 225 ГК України, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов`язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

З доводів уточненої позовної заяви вбачається, що фізична особа - підприємець ОСОБА_2 включила до складу збитків (упущеної вигоди) наступні складові: не отриману виручку від продажу квитків на її автобуси, що працюють на марштрутах Суми-Ромни-Суми та Суми-Глухів-Суми за період з 01.12.2018 року по 21.01.2019 року в розмірі 33704,58 грн (1604,98 грнх98 днів), компенсацію за перевезення пільгових категорій громадян у розмірі 5225,64 грн (248,84 грнх21 день) та витрати на фонд оплати праці водіїв за час простою автобуса у розмірі 7320 грн (348,57 грнх21 день) (т. 1 а.с. 140).

Разом з тим, відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що при визначенні розміру упущеної вигоди у вигляді не отриманої виручки від продажу квитків на автобуси слід мати на увазі, що вона обрахована позивачем, виходячи з того, що квитки мали б реалізовуватись за двома маршрутами (Суми-Ромни-Суми та Суми-Глухів-Суми). Однак, відповідач в апеляційній скарзі вказав на ту обставину, що у період з 04 по 21 лютого 2019 року пасажирські перевезення не здійснювались лише за одним маршрутом Суми-Глухів-Суми, оскільки автобус, який обслуговував вказаний маршрут був залучений до виконання маршруту Суми-Ромни-Суми.

Таким чином, колегія суддів вважає, що при визначенні розміру упущеної вигоди у вигляді не отриманої виручки від продажу квитків на автобуси необхідно виходити з того, що внаслідок дорожньо транспортної - пригоди позивач у період з 01 по 03 лютого 2019 року включно неодержала прибуток з продажу квитків з маршруту Суми-Ромни-Суми, а з 04 по 21 лютого 2019 року - з маршруту Суми-Глухів-Суми, так як автобус з останнього напрямку був залучений до виконання іншого міжміського напрямку: Суми-Ромни-Суми.

Отже, берчи до уваги, що за даними ТОВ «Сумиоблавтотранс» виручка від продажу квитків у період з 01 грудня 2018 року по 31 січня 2019 року (62 дні) на маршрутах Суми-Ромни-Суми з часом відправлення з автовокзалу Суми о 14 год. 55 хв. та Суми-Глухів-Суми з часом відправлення о 13 год. 45 хв. в прямому і зворотньому напрямках склала 52879,78 грн та 46628,76 грн або 852,90 грн та 752,08 грн на день (52879,78 грн:62 дні та 46628,76 грн:62 дні), відповідно, тому упущена вигода від продажу квитків за період з 01 по 21 лютого 2019 року (всього 21 день) склала 16096,14 грн (852,90грнх3 дні+752,08х18 днів), а не 33704,58 грн, як визначив суд першої інстанції.

При цьому, колегія суддів погоджується з розрахунком позивача, наведеним у позовній заяві, виходячи з середньоденного доходу від перевезень за вищевказаними маршрутами за місяці зимового періоду: грудень 2018 року - січень 2019 року, оскільки такий метод визначення збитків не суперечить нормам 225 ГК України, а відповідач в апеляційній скарзі не спростував належними та допустимими доказами правильність розрахунків суми упущеної вигоди (неодержаних доходів).

Ураховуючи викладене, знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги про неправомірність обчислення упущеної вигоди з продажу квитків одночасно за двома напрямками, оскільки сторони не спростовують того факту, що з 04 лютого 019 року за напрямком Суми-Ромни-Суми здійснювалися міжміські рейси іншим автобусом, що також належить позивачу.

У той же час, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що 01 лютого 2019 року виконувався рейс Суми-Ромни іншим автобусом, що належить позивачу, беручи до уваги, що дорожньо - транспортна пригода сталася 01 лютого 2019 року саме під час виконання рейсу Суми-Ромни, який не було закінчено з вини відповідача. Отже, відсуні підстави для зменшення кількості днів під час обрахунку суми упущеної вигоди з продажу квитків на міжміські маршрути, що здійснювалися у період ремонту пошкодженого автобуса внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

Колегія суддів також видхиляє доводи апеляційної скарги про те, що для з`ясування питання про зменшення розміру доходу фізичної особи-підприємеця ОСОБА_2 підлягає встановленню вид оподаткування фізичної особи - підприємця та дослідженню Книга обліку і витрат, а також про те, що сума неодержаного доходу підлягає встановленню відповідно до п. 177.2 Податкового кодексу України, оскільки з приводу встановлення вказаних обставин відповідні клопотання в суді першої інстанції не заявлялись і докази з цього приводу не досліджувались.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з твердженням апеляційної скарги про те, що кошти за перевезення пільгових категорій громадян у розмірі 5225,64 грн та витрати на фонд оплати праці водіїв за час простою автобуса у розмірі 7320 грн не можуть вважатися упущеною вигодою.

Надані позивачем розрахунки компенсаційних витрат за пільговий період окремих категорій громадян та довідки про нарахування та виплату сум заробітної плати водіям не є безспірними доказами збитків, спричинених позивачеві.

Зокрема, позивач не надав доказів на підтвердження того факту, що вимоги про стягнення коштів за перевезення пільгових категорій громадян та витрат на фонд оплати праці водіїв за час простою автобуса з огляду на ст. 225 ГК України є складовими збитків та є реальними, а тому підлягають відшкодуванню. При цьому, слід врахувати, що кошти за пільговий проїзд окремих категорій громадян суб`єктам господарювання компенсуються з місцевого бюджету на підставі фактичних витрат відповідно до встановленого законом порядку, тому їх не можна вважати втраченою вигодою, а питання оплати праці працівникам під час простою регулюються нормами КЗпП України, а не у порядку відшкодування майнових збитків.

У той же час, заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги відповідача про те, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 грн є необґрунтованим та не відповідає глибині душевних страждань позивача. Зокрема, з поштового переказу від 19 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_1 перерахував на користь ОСОБА_2 кошти в розмірі 1000 грн, як він в подальшому пояснив в суді - на відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 109).

Ураховуючи встановлені у справі обставини та виходячи з глибини душевних страждань позивачки, пов`язаних із пошкодженням належного їй на праві власності майна та виникнення необхідності додаткових зусиль для організації роботи з приводу надання послуг по перевезенню пасажирів, колегія суддів вважає, що виплачена 19 квітня 2019 року відповідачем на користь позивача сума морального відшкодування в розмірі 1000 грн відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, тому не вбачає правових підстав для задоволення позову в частині сягнення коштів для відшкодування моральної шкоди.

За таких обставин, на думку колегія суддів, рішення суду як таке, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм матеріального права підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення вимог фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 , а саме: з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальна шкода, пов`язана з пошкодженням транспортного засобу у розмірі 13175,29 грн та упущена вигода у сумі 16096,14 грн, в задоволенні іншої частині заявлених вимог слід відмовити, у зв`язку з чим апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Оскільки позовні вимоги задоволено на 35,8 %, тому з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 275,09 грн (35,8 % від 768,40 грн). Крім того, ураховуючи, що кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за фактом скоєння дорожньо - транспортної пригоди закрито, тому відсутні правові підстави вважати, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «По судовий збір», у зв`язку з чим з позивача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 740 грн (64,2 % (частина задовлених вимог апеляційної скарги) від 1152,60 грн).

Крім того, відповідач в апеляційній скарзі просив вирішити питання про стягнення з позивача на його користь витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Із матеріалів справи вбачається, що адвокат Менько Д.Д. представляв інтереси відповідача ОСОБА_1 на підставі угоди про надання правничої допомоги від 11 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 112).

Витрати позивача в суді першої інстанції на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн підтверджуються квитанцією від 19 квітня 2019 року (т. 1 а.с. 101), а в суді апеляційної інстанції - квитанцією від 16 березня 2020 року на суму 4000 грн (т. 2 а.с. 86 «а»).

Таким чином, з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, часткового задовлення вимог апеляційної скарги, а також того, що розгляд справи в апеляційному суді відбувся без повідомлення учасників справи, колегія суддів вважає, що є достатнім стягнути з позивача на користь відповідача 4000 грн, понесених ним витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 13175,29 грн, завдану внаслідок дорожньо - транспортної пригоди та упущену вигоду в розмірі 16096,14 грн.

В задоволенні іншої частини позовних вимог фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 275,09 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 740 грн.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 4000 грн в рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

І.В. Орлов