У Х В А Л А

28 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 709/592/20

провадження № 61-15602ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2020 року Київський міський центр зайнятості звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 19 листопада 2019 року подав до Київського міського центру зайнятості заяву про надання йому статусу безробітного. Наказом Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості від 20 листопада 2019 року № НТ191120 ОСОБА_1 надано статус безробітного, з 26 листопада 2019 року призначено виплату допомоги по безробіттю. Позивач скористався Єдиним реєстром адвокатів України та виявив, що ОСОБА_1 15 січня 2020 року видано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Відповідач повинен повідомити про отримання свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, оскільки адвокати є самозайнятими особами і відносяться до категорії зайнятого населення, а отже, не мають права на отримання допомоги по безробіттю. З цих підстав наказом Шевченківської районної філії Київського міського центру зайнятості від 04 лютого 2020 року № НТ 200204 відповідачу припинено виплату по безробіттю.

19 лютого 2020 року Шевченківською районною філією Київського міського центру зайнятості був виданий наказ № 8/291-02/20 про повернення відповідачем незаконно виплаченої допомоги по безробіттю, копію якого разом із претензією за від 19 лютого 2020 року вих. № 291.5-437/20 направлено відповідачу. Відповідач у добровільному порядку кошти відшкодував частково, а залишок боргу становить 4 068,38 грн, що стало підставою для звернення із позовом до суду.

Рішенням Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12 червня 2020 року в позові відмовлено.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що у період з 15 січня 2020 року до 30 січня 2020 року, враховуючи відсутність свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, яке отримав лише 30 січня 2020 року через відсутність бланків, відповідач не міг здійснювати адвокатську діяльність, а тому в цей період ОСОБА_1 не міг забезпечити себе роботою самостійно і відповідно потребував соціальної допомоги, у зв`язку з чим позовні вимоги є безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу Київського міського центру зайнятості задоволено. Рішення Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 12 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Стягнено з ОСОБА_1 на користь Київського міського центру зайнятості кошти в розмірі 4 068,38 грн.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно даних Єдиного реєстру адвокатів України, витяг з якого є у матеріалах справи, 15 січня 2020 року Радою адвокатів Черкаської області прийнято рішення №428 про видачу свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю та 15 січня 2020 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №001258.

Свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю засвідчує право особи на заняття відповідною діяльністю і свідчить про те, що особа є самозайнятою, однак датою видачі даного свідоцтва вважається дата, яка містяться в Єдиному реєстрі адвокатів України.

Тому відповідач не мав права на отримання виплати допомоги по безробіттю у період з 15 січня 2020 року до 04 лютого 2020 року, у зв`язку з чим рішення ухвалено з недодержанням норм матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.

Предметом спору у зазначеній справі є відшкодування коштів у розмірі 4 068,38 грн. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102,00 грн*100=210 200,00 грн).

Отже, зазначена справа є малозначною відповідно до вимог закону і окремого визнання її такою не потребує.

У касаційній скарзі не викладено переконливих аргументів щодо обґрунтування умов застосування винятків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Верховний Суд дослідив та взяв до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, які б свідчили про необхідність перегляду судових рішень у цій справі у касаційному порядку.

Доводи касаційної скарги хоча і містять посилання на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте зводяться до незгоди зі встановленими обставинами та оцінкою доказів, не стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Підстави, передбачені статтею 411 ЦПК України, для скасування судових рішень, що оскаржуються, у касаційній скарзі не зазначені.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувана заявником постанова Черкаського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року постановлена у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

У Х В А Л И В :

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до ОСОБА_1 про стягнення коштів відмовити.

Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко