справа № 754/721/20 головуючий у суді І інстанції Панченко О.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Сержанюка А.С., Суханової Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Київпастранс», поданою представником - Горбач Г.В., на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс», третя особа: Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо про визнання незаконним і скасування наказу про дисциплінарне стягнення

В С Т А Н О В И В:

У січні 2020 року позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до Комунального підприємства «Київпастранс» про визнання незаконним і скасування наказу про дисциплінарне стягнення. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач перебуває у трудових відносинах з відповідачем на посаді водія тролейбусу Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо. 23.10.2019 року т.в.о. директора КТРЕД ОСОБА_2 було підписано наказ №158 про дисциплінарне стягнення, згідно якого оголошено догану за порушення трудової дисципліни (прогул без поважних причин 17.09.2019 року п. 4.1.1 "Інструкції водія тролейбуса" (не повідомив диспетчера про свою відсутність та її причини). В якості підстави винесення вищевказаного наказу вказано службову записку начальника ВЕ ОСОБА_5 від 30.09.2019 року, копія наряду роботи водіїв маршруту №29 на вересень 2019 року, акт про відмову надати письмове пояснення водієм тролейбуса ОСОБА_1 від 30.09.2019 року. Позивач вважав, що відповідач не мав правових підстав для застосування стягнення, ухвалювати рішення про застосування до нього догани, роботодавець мав провести розслідування та зібрати достатньо доказів, які свідчили б про факт вчинення працівником дисциплінарного проступку. Не було дотримано вимог ч. 1 ст.ст. 147-149 КЗпП щодо врахування ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника, а відтак вважав винесений наказ безпідставним та незаконним в частині притягнення його до дисциплінарної відповідальності.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс», третя особа: Первинна профспілкова організація Вільної профспілки залізничників України Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного ДЕПО про визнання незаконним і скасування наказу про дисциплінарне стягнення задоволено. Визнано незаконним і скасовано п. 1.2 наказу в.о. директора Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного ДЕПО КП Київпастранс Карабчука Р.В. №158 від 23.10.2019 року про оголошення ОСОБА_1 догани.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням Комунальне підприємство «Київпастранс» через представника - Горбач Г.В.,подало апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

При цьому, зазначає, що невиконання власником або уповноваженим органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений доказами. Вказує, що складено акт від 30.09.2019 року про відмову позивача надати пояснення щодо неявки на роботу 17.09.2019 року. Позивачем у зв`язку з прогулом не дотримано місячну норму робочого часу встановлену законодавством. Апелянт вважає, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови. Крім того, зазначає, що відповідачем при прийнятті рішення враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника та застосовано більш м`який захід стягнення.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

20.11.2020 року до суду надійшов відзив ОСОБА_1 , згідно якого позивач просив рішення суду першої інстанції залишити без змін. Зазначає, що рішення ухвалене відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі №668/13907/13ц).

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач у справі ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з КП «Київпастранс» з серпня 2005 року, працює на посаді водія тролейбусу Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного ДЕПО. З 31.10.2016 року був обраний членом профспілкового комітету Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Куренівського тролейбусного ремонтно-експлуатаційного депо про що, згідно ст. 16 ЗУ «Про професійні спілки» їх права та гарантії діяльності було належним чином повідомлено роботодавця.

Наказом в.о. директора Куренівського ТРЕД ОСОБА_2 від 23.10.2019 року №158 п. 1.2 позивачу було оголошено догану за те, що він порушив трудову дисципліну (прогул без поважних причин 17.09.2019 року) та вчинив невиконання вимог п. 4.1 Інструкції водія тролейбуса (не повідомив диспетчера про свою відсутність і її причини).

Підставами для застосування дисциплінарного стягнення до позивача є службова записка начальника ВЕ ОСОБА_5 від 30.09.2019 року, копія наряду роботи водіїв маршруту №29 на вересень 2019 року, акт про відмову надати письмове пояснення водієм тролейбуса ОСОБА_1 від 30.09.2019 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що адміністрацією КТРЕД не доведено наявності складу дисциплінарного проступку, зокрема, вини причинно-наслідкового зв`язку між порушенням трудових обов`язків і шкідливими наслідками, які спричинило або могло спричинити це порушення. Наказ не містить посилання на норму закону, яку порушено, внаслідок чого особа притягується до дисциплінарної відповідальності. Обставини, на які вказує позивач, як підставу для задоволення позову, суд вважав обґрунтованими.

При перевірці висновків суду першої інстанції, у контексті доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п. 5.2 Положення про робочий час і час відпочинку водіїв трамвая та тролейбуса, затвердженого наказом Міністерства інфраструктури України 15.09.2014 року №444, у разі підсумованого обліку робочого часу норма робочого часу за обліковий період визначається шляхом множення норми тривалості робочого часу, що встановлена законодавством для водіїв, на кількість робочих днів за календарем п`ятиденного робочого тижня, що припадають на обліковий період, з урахуванням її скорочення напередодні святкових, неробочих і вихідних днів.

Відповідно до п. 4.3 цього ж Положення водіям можуть надаватися два суміжні вихідні дні, які використовуються після щоденного (міжзмінного) відпочинку. Тривалість безперервного відпочинку має бути в межах 42 годин, але не менше 24 годин. При цьому середня тривалість цього відпочинку за обліковий період має бути не менше 42 годин.

Колективним договором КП «Київпастранс» на 2018-2020 роки, п. 3.2 розділу 3 передбачено встановлення для працівників підприємства п`ятиденний, 40-годинний робочий тиждень з двома вихідними днями.

Основні трудові права працівників закріплені в ст. 2 КЗпП України та Конституції України.

Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством.

Водночас, засобом реалізації права на працю, що гарантовано Конституцією України, є трудовий договір, який укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник або уповноважений ним орган, фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За правилами частини першої статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Відповідно до вимог трудового законодавства порушення трудової дисципліни визначається як невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків. Наявність вини є обов`язковою умовою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Частиною першою статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Згідно зі статті 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями) від 06 листопада 1992 року № 9 зазначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок, ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно із Статутом КП «Київпастранс» п. 7.4.12, Генеральний директор в межах своїх повноважень застосовує заходи заохочення та накладає стягнення. Пунктом 7.4.11 Статуту передбачено, що генеральний директор в межах своєї компетенції видає накази та дає доручення, організовує та перевіряє їх виконання, затверджує документи, які регламентують внутрішній порядок та господарську діяльність підприємства.

Судом встановлено, що в матеріалах справи міститься акт складений 30.09.2019 року заступником директора з експлуатації ОСОБА_3 , начальником відділу правової роботи ОСОБА_4 , начальником відділу з експлуатації ОСОБА_5 , провідним інженером з експлуатації ОСОБА_6 про відмову надати письмові пояснення водієм тролейбусу ОСОБА_1 щодо неявки на роботу 17.09.2019 року.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Якщо працівник відмовився від цього, власник повинен скласти акт про відмову від дачі пояснень і провести дисциплінарне розслідування порушення трудової дисципліни.

Відмова працівника дати письмові пояснення не перешкоджає накладенню на працівника відповідного стягнення.

Дана норма узгоджується з правовою позицією, викладеною ВСУ в Постанові від 19.10.2016 року № 6-2801 цс 15, згідно якої пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Вказані висновки суду першої інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду від 19.10.2016 року по справі № 6-2801цс15 та по справі № 523/11294/16-ц від 04.05.2020 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи відсутні будь-які письмові підтвердження того, що до позивача зверталися з вимогою надати письмові пояснення у зв`язку з його притягненням до дисциплінарної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 252 КЗпП України зміна умов трудового договору, оплата праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, такого рішення щодо позивача профспілковим комітетом не приймалося.

Натомість, згідно листа ВПЗУ № 30 від 21.10.2019 року Профспілковий комітет ППО ВПЗУ КП «Київпастранс» прийняв рішення не давати згоду на притягнення до дисциплінарної відповідальності (оголошення догани) водія тролейбуса ОСОБА_1 , який є членом профспілкового комітету (а.с.18). При цьому, відмова профкому була належним чином обґрунтована, як того вимагає діюче законодавство, що вбачається зі змісту прийнятого рішення.

А відтак, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на необґрунтованість рішення первинної профспілкової організації ВПЗУ КП «Київпастранс», оскільки вони є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Переглядаючи справу, апеляційний суд, крім іншого бере до уваги, що в наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, в чому саме полягає порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які послужили підставою для застосування заходу дисциплінарного стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядження) і повідомляється працівникові під розписку.

За таких обставин, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що адміністрацією КТРЕД не доведено наявності складу дисциплінарного проступку, а наказ не містить посилання на норму закону, яку порушено, внаслідок чого особа притягується до дисциплінарної відповідальності.

Крім того, згідно Припису про усунення виявлених недоліків № КВ 728/57/АВ/П від 29.07.2020 року Державної служби України з питань праці встановлено, що підсумований облік робочого часу в Філії комунального підприємства «Київпастранс» Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо не запроваджено за погодженням з виробним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) підприємства, установи, організації, що є порушенням ст. 61 КЗпП України. Тривалість щотижневого безперервного відпочинку в Філії комунального підприємства «Київпастранс» Куренівське тролейбусне ремонтно-експлуатаційне депо становить менше 42 годин, що є порушенням ст.70 КЗпП України (а.с.136-137).

Вказані обставини на думку апеляційного суду повністю спростовують доводи апелянта щодо законності дотримання норм робочого часу.

При цьому, колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на судову практику, оскільки вона не може бути застосована у даній справі, так як стосується інших, відмінних обставин встановлених у інших справах.

З огляду на вказане, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновків суду, викладених в рішенні.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Крім того, колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду № 524/3490/17-ц від 27.03.2019 року, згідно якого: «Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви та апеляційної скарги заявника, яким судами надана належна оцінка, Верховний Суд доходить висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Київпастранс», подану представником - Горбач Г.В., залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: А.С. Сержанюк

Є.М. Суханова