ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Харків

справа № 613/1069/19

провадження № 22-ц/818/5330/20

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого Пилипчук Н.П.,

суддів Тичкової О.Ю., Кругової С.С.,

учасники справи

позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача адвокат Пономаренко П.О.

відповідач СВК ім. В.Н. Каразіна,

представник відповідача адвокат Колєснік І.А.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи в місті Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 , представник позивача адвокат Пономаренко П.О. до СВК ім. В.Н. Каразіна, представник відповідача адвокат Колєснік І.А., про відшкодування шкоди, за апеляційною ОСОБА_1 на рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року, ухвалене суддею Уваровою Ю.В.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до СВК ім. В.Н. Каразіна, в якому просив стягнути з відповідача 206319,00 грн. у відшкодування спричиненої шкоди у виді неотриманого прибутку через несвоєчасне повернення земельних ділянок площею 4,47 га ріллі, кадастровий номер: :02:001:0201 та площею 4,6607 га ріллі, кадастровий номер: :02:001:0202, на території Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області та судові витрати у розмірі 2063,20 грн. судового збору за подання позову.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що 10 січня 2017 року між ним та СВК ім. В.Н. Каразіна були укладені договори оренди зазначених земельних ділянок, строк дії яких закінчився 18 березня 2018 року. Про припинення орендних відносин без наміру їх продовження позивач письмово повідомляв орендаря з 24 травня 2016 року. 05 січня 2018 року, тобто за два місяці до закінчення терміну договору оренди, позивачем було направлено СВК ім. В.Н. Каразіна листа про повернення земельних ділянок. Однак відповідач земельні ділянки, які позивач мав намір використовувати в 2018 році, повернув тільки після завершення польових робіт без підписання відповідного акта приймання-передачі, як передбачено договором. Позивач вважає, що через неправомірні дії відповідача, на протязі року він не мав можливості використовувати за призначенням належні йому земельні ділянки та ним були понесені збитки у вигляді неотриманого прибутку, який він мав реальну можливість отримати, що складає 206319,00 грн.

Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції змінити, задовольнити його позовні вимоги та стягнути з відповідача 206319 грн.

Обгрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт посилався на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та неправильним застосуванням процесуального права. Зазначає, що орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця. Орендар повинен повернути орендодавцеві земельну ділянку (земельні ділянки) у стані, не гіршому за той, у якому він одержав її в оренду (п. 21 Типового договору оренди землі, затвердженого постановою КМУ від 03.03.04 р. № 220). Нормативними документами не передбачено відшкодування витрат попередньому орендарю. Тобто після закінчення строку дії договору оренди орендодавець не повинен з`ясовувати, які культури знаходяться на ділянці, які витрати понесені на її обробіток. Вказує, що строк дії договору оренди землі, укладеного 18.03.2008 року між ним, як орендодавцем та відповідачем, як орендарем, закінчився 18 березня 2018р., земля повернута згідно умов п.21 Договору не була. Договір оренди поновлений на новий строк також не був, що підтверджується матеріалами справи. Вказує, що відповідач провів посів с-г культур восени 2017р. маючи необхідні документи про закінчення договору оренди та отримані попередження про непродовження договору оренди, розуміючи, що зібрати врожай до березня 2018р. він не в змозі без згоди власника земельної ділянки, на період, що не охоплювався договором оренди. Такі д`ї були вчинені відповідачем за відсутності правових підстав на використання належної позивачу земельної ділянки. Зазначає, що додаткової угоди до договору оренди, щодо продовження строку оренди на збирання врожаю укладено не було. Зауважує, що листа повідомлення про намір скористатися переважним правом на продовження договору оренди відповідачем позивачу не надсилалось і будь-якої додаткової угоди до договору оренди з продовженням строку до зібрання врожаю не укладалось. Зазначає, що якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ХР № 031777 від 12 грудня 2002 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 березня 2016 року, реєстраційний № 2-176, є власником двох земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Павлівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, площею 4.47 га, кадастровий номер: :02:001:0201 та 4.6607 га, кадастровий номер: :02:001:0202, відповідно.

Вказані земельні ділянки перебували в користуванні відповідача СВК ім. В.Н. Каразіна на підставі договорів оренди землі №№ 181-182 від 10 січня 2007 року строком на 10 років.

Угодою № 1 від 04 березня 2016 року в договорі № 182 від 10 січня 2007 року замінено сторону орендодавця - позивач як спадкоємець замінив у договорі свого померлого батька ОСОБА_3 , первісного орендодавця, в зв`язку набуттям права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Строк дії договорів закінчився 18 березня 2018 року, що відповідає положенням п. 43 договорів та визнається сторонами.

Листом від 24 травня 2016 року позивач повідомив відповідача про відсутність наміру поновлювати строк дії договорів та про своє бажання самостійно обробляти ці земельні ділянки.

Листом від 05 січня 2018 року позивач повідомив відповідача про припинення орендних відносин після закінчення строку дії договору, без наміру його продовження.

На цей лист відповідач 30 січня 2018 року листом за № 9 повідомив позивача про те, що станом на час подання заяви від 05 січня 2018 року господарством в повному обсязі виконані польові роботи на 2018 рік, заява подано пізно, ділянки будуть повернуті в 2018 році з виплатою за цей рік орендної плати.

Листом від 12 квітня 2018 року за № 10 відповідач повідомив позивачу про те, що на протязі 2017 року господарство не отримувало від нього попереджень про наміри припинення дії договорів оренди землі, у 2017 році на земельних ділянках були понесені витрати на проведення технологічних операцій по підготовці ґрунту до вирощування сільськогосподарських культур у 2018 році, а тому кооператив має право завершити цикл виробництва (зібрати врожай), після цього гарантує повернути ділянки позивачу та здійснити остаточний розрахунок по орендній платі у 2018 році.

Листом від 21 травня 2018 року позивач повторив свої вимоги до відповідача про повернення земельних ділянок.

Сторонами визнані ці факти та дійсність такого листування.

Позивач не заперечував твердження сторони відповідача про те, що дійсно в 2017 році відповідачем на земельних ділянках виконані роботи щодо виробництва сільгосппродукції.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач надав такий розрахунок упущеної вигоди (неотриманого прибутку).

Посівна площа земельних ділянок: 4.47 га та 4.66 га, разом 9.13 га, посівна культура соняшник (Меркурій; Одісей; Амаргедон-під ІМІ, середня ціна за посівну одиницю 2000 грн. (потреба 1 п.од./2,2 га). 9.13:2.2=4.15х2000=8300 грн.

Засоби захисту рослин: (Євролатнінг) потреба 1л/га (середня ціна 950 грн/1л) 950х10=9500 грн: Амністар Екстра-0,5 л/га (середня ціна 975 грн./1л) 975х5=4875 грн., всього 14375 грн.

Обробка посівної площі, середні норми витрат ПММ (паливно-мастильні матеріали): 1) дискування -6л/га х 9,13 га=54,78 л; 2) культивація 6л/га х 9,13 га = 54,78 л; 3) посів Зл/га х 9,13 га =27,39 л; 4) внесення засобів захисту рослин- 3л/га х 9,13 х 2 рози = 54,78 л.; 5) збирання врожаю 10л/га х 9,13 =91,3 л; всього ПММ: 284 л х 28 грн./л = 7952.00 грн.

Загальні прямі витрати: насіння соняшника 8300 грн; ПММ 7952 грн; засоби захисту рослин 14375 грн; разом 30627 грн.

Середня врожайність соняшника по Богодухівському районі 2,57 т/га х 9,13 га = 23,46 т.

Середня закупівельна ціна - 10100 грн. за 1т х 23,46 т = 236946 грн.

Таким чином за розрахунком позивача упущена вигода буде становити: 7=206319 грн.

Вихідні дані розрахунку про середню вартість посівного матеріалу соняшнику, про середню врожайність насіння соняшнику за 2018 рік по Богодухівському районі зазначені в довідках відділу агропромислового розвитку Богодухівської районної державної адміністрації № 03-17/07 від 23.04.2019, № 03-17/08 від 10.07.2019.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо такі порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилався на те, що через неправомірні дії відповідача, на протязі року він не мав можливості використовувати за призначенням належні йому земельні ділянки, що позбавило його як власника можливості отримати дохід (упущену вигоду) від використання земельних ділянок.

Відповідно до статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які б могли реально отримані при належному виконанні зобов`язання.

Відповідно до статті 3 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19 квітня 1993 року № 284 відшкодуванню підлягають збитки власників землі (неодержані доходи) лише в разі, якщо вони обґрунтовані.

Наявність обґрунтування можливості отримання прибутку не є підставою для його стягнення. Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. Для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Належних та допустимих доказів укладення з березня 2018 року договорів оренди спірних земельних ділянок з будь-якими іншими юридичними особами, а також доказів їх відмови від цих договорів у зв`язку із неможливістю отримати об`єкт оренди в зв`язку з використанням його відповідачем, власного використання землі під певні сільськогосподарські культури, позивач суду не надав.

Факт наявності у матеріалах справи розрахунку позивача упущеної вигоди (неотриманого прибутку) не дає підстав для висновку про доведеність позивачем завданих йому збитків (упущеної вигоди) та їх розміру, причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідача та збитками.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (частина друга статті 22 ЦК України).

Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.

Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно було б ним отримані в разі використання земельної ділянки.

Відповідно до частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Для стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди необхідно встановити протиправність поведінки відповідача, наявність збитків та їх розмір, причинний зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та заподіяними збитками, а також його вину. Лише одночасна наявність всіх названих елементів дає підстави для стягнення збитків.

В даній категорії справ обґрунтувати отримані збитки з врахуванням понесених можливих витрат виробництва зобов`язані саме позивачі, з урахуванням саме їхніх ( позивачів) витрат виробництва.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів що ним завчасно, у передбачені строки здійснено придбання насіння, добрив, засобів захисту рослин, що він мав намір та можливість здійснити посів, вирощування соняшника та збір врожаю і його реалізацію на суму 206319 грн. Також не надано доказів наявності у нього відповідної техніки чи укладення договорів із господарюючими суб`єктами чи інших реальних можливостей щодо обробітку землі та посівів, а також збирання, транспортування та зберігання врожаю.

Аргументи ОСОБА_1 про реальність отримання прибутку від господарювання на належній йому земельній ділянці та методика розрахунку розміру збитків, є необґрунтованими.

Тому з урахуванням вищезазначених вимог закону суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги є недоведеними та такими, що задоволенню не підлягають.

Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат.

Так судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015р., п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004р., заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження судових витрат відповідача на правничу допомогу суду надано договір про надання правової допомоги від 09 вересня 2019 року та платіжне доручення № 786 від 09 вересня 2019 року на суму 10000 грн.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно витрат на правничу допомогу.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Судом першої інстанції правильно досліджені і оцінені обставини по справі, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Богодухівського районного суду Харківської області від 25 серпня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному поряжку не підлягає.

Головуючий Н.П. Пилипчук

Судді О.Ю. Тичкова

С.С.Кругова