Справа № 466/7534/19
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року Шевченківський районний суд м. Львова

в складі: головуючої судді Зими І.Є.

при секретарі Вітрук В.О.

з участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів , -

в с т а н о в и в:

17.09.2019р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, в якому просить провести поділ майна , набутого подружжям за час шлюбу. Зокрема, визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 , а за відповідачем право власності на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 .

Свої вимоги мотивує тим, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі з 22.06.1990 року, під час якого ними за спільні кошти було придбано наступне майно: квартиру за адресою АДРЕСА_3 , яка складається з трьох житлових кімнат та кухні, житлова площа 59,7 кв. м, загальна площа 97,9 кв.м. на підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2007р. та нежитлове приміщення, за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 39,6 кв.м., згідно договору купівлі-продажу від 13.03.2001р. Вказана нерухомість була зареєстрована на дружину, оскільки вони ніколи не ставили питання про розподіл цього майна . Конфлікт між ними виник лише у 2018 році .

У 2019 році позивач випадково дізнався про те, що за позовом ОСОБА_4 , Пустомитівський районний суд Львівської області від 13.02.2019р. ухвалив заочне рішення про розірвання шлюбу між ними. Довідавшись про розлучення, він неодноразово звертався до ОСОБА_4 з пропозицією розподілу їх спільного майна, однак остання відмовлялась, оскільки вважає, що все набуте за час шлюбу майно належить виключно їй. Мотивує це тим, що правовстановлюючі документи на нерухомість оформлені саме на неї, відтак вона є його одноособовим власником. При цьому ОСОБА_4 не впускає його як до спільної квартири, так і до нежитлового приміщення, де вони раніше спільно, а тепер лише відповідач займається підприємницькою діяльністю. Таким чином колишня дружина створює йому перешкоди у користуванні їх спільним майном, стверджує, що він жодного відношення до вказаної нерухомості немає.

На даний час іншого житла позивач не має, тому змушений проживати у товариша, хоча з моменту придбання і до недавнього часу проживав у квартирі АДРЕСА_1 разом з дружиною та дочкою. Відповідачці же на праві власності належить інше нерухоме майно квартира АДРЕСА_4 , де проживає син подружжя .

У позивача є реальні побоювання, що відповідач може відчужити вищезгадане майно, а тому змушений звернутися до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

07.10.2019р. відповідач ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, в якому позов заперечила з наступних підстав. Квартиру АДРЕСА_1 відповідач вважає особистою приватною власністю, оскільки така придбана виключно за її власні кошти, які вона отримала 13.04.2007р. від продажу іншої квартири по АДРЕСА_5 , що належала її дідусеві та бабці. За заповітом вона успадкувала частку дідуся . Бабуся ж добровільно передали гроші, отримані від продажу житла, оскільки бажала, щоб вона придбала за них особисту квартиру. Виручені кошти в сумі 80 000 доларів вона положила в орендовану банківську скриньку, і такі не потрапили у сімейний бюджет, подружжя ними не користувалось і не розпоряджалось. В подальшому, за ці кошти, 10.12.2007р. між нею та гр. ОСОБА_7 був укладений договір купівлі спірної квартири АДРЕСА_1 за 327 965 грн., що було еквівалентом 65 000 доларам США. Відтак, відповідач вважає, що кошти нею були витрачені не в інтересах сім`ї, а виключно в її особистих інтересах. У зв`язку з цим, позивач ОСОБА_3 ніколи і не був зареєстрований у даному помешканні. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 не є спільним майном подружжя, а тому не підлягає поділу.

Що стосується нежитлового приміщення в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_2 , то таке було придбане 13.03.2001р. за 4 742 грн., що еквівалентно 845 доларів США. А долучений позивачем висновок про його вартість у 2 250 112 грн., на переконання відповідача не відповідає дійсності.

Окрім того, остання зазначила, що у шлюбі, подружжям були придбані два автомобілі, про що позивач не вказав у позові, а саме: марки «Тойота-Королла Матрікс», 2005р. випуску, н.з. НОМЕР_1 та марки «Ніссан Ноте» 2011 року випуску, н.з. НОМЕР_2 . Після припинення їх сімейних відносин у вересні 2018 року, ОСОБА_3 без її згоди, таємно, в кінці 2018 року відчужив автомобіль «Тойота-Королла Матрікс», а в серпні 2019 року, скориставшись її відсутністю, заволодів автомобілем «Ніссан Ноте 2011», який також відчужив без її згоди у вересні 2019 року.

04.11.2019р. ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом , в якому просить визнати недійсним договір від 10.10.2018р. продажу автомобіля «Тойота Королла Матрікс» 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та договір від 03.09.2019 р автомобіля «Ніссан Ноте», 2001 випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

В процесі розгляду справи, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було залучено в якості співвідповідачів за зустрічним позовом.

Свої вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_4 мотивує тим, що вказані автомобілі були придбані під час її перебування у шлюбі з ОСОБА_3 , за їх спільні кошти та були зареєстровані за чоловіком. Після припинення подружніх відносин та під час їх окремого проживання, ОСОБА_3 без її згоди, у жовтні 2018 року відчужив гр.-ну ОСОБА_6 за 152 689,99 гривень автомобіль «Тойота-Королла Матрікс». На той час подружжя вже проживало окремо . Про відчуження такого їй стало відомо після звернення чоловіка з первісним позовом до суду про поділ майна подружжя. Крім того, у серпні 2019 року, уже після розірвання шлюбу, ОСОБА_3 , скориставшись її відсутністю, відчужив автомобіль «Ніссан Ноте» за 95 000 гривень гр-ну ОСОБА_5 . Оригінал техпаспорту на вказаний транспортний засіб та комплект ключів залишився у неї. Жодних погоджень на таке відчуження чоловік від неї не отримував, половину від виручених коштів їй не передавав. Також вважає, що ОСОБА_4 вказав занижені вартості відчужених ним транспортних засобів. Отже, ОСОБА_3 всупереч вимог діючого законодавства України розпорядився майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя без отримання від неї на це згоди.

29.10.2019р. позивач за первісним позовом ОСОБА_3 подав відповідь на відзив від 07.10.2019р., в якому категорично не погоджується з твердженнями відповідача про те, що квартира по АДРЕСА_3 була придбана виключно за кошти дружини, отримані від продажу квартири АДРЕСА_6 , і особисто для неї, а не для сім`ї.

Свою позицію мотивує тим, що спірна квартира придбана в інтересах сім`ї за їх спільні кошти, які були ними зароблені за час подружнього життя. Це стверджується тим, що під час укладення договору купівлі-продажу, він особисто своєю заявою надав згоду на купівлю ОСОБА_4 даного житла, в якій також зазначив, що таке буде придбане в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них. Між тим, наданими відповідачем доказами доводиться лише факт наявності у неї грошових коштів, однак жодним чином не стверджується те, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира і що така була придбана не в інтересах сім`ї, а в її власних інтересах. Крім того, ОСОБА_3 ставить під сумнів заяву бабці дружини ОСОБА_8 про її згоду на придбання ОСОБА_4 спірної квартири за кошти, виручені від продажу квартири по АДРЕСА_7 , оскільки така була написана нею 22.05.2018 року, тобто через 11 років після продажу квартири по АДРЕСА_7 .

Не відповідає дійсності , на думку позивача, і твердження ОСОБА_4 про те, що спірна квартира була придбана за 65 000 доларів США. Так, в договорі купівлі-продажу вказана сума оціночної вартості квартири 311 322 грн., що значно відрізняється від ринкової вартості нерухомості на 2007 рік. Між тим, житло було придбане ними за ціною 1270 доларів США за метр квадратний, що загалом складає 627 343 грн. та є еквівалентом 124 333 долари США. При цьому, квартира була придбана на стадії будівництва, після чого за їх спільні кошти проводився ремонт та купувались меблі. В даному помешканні вони проживали разом з дітьми більше 10 років, і в них ніколи не виникало непорозумінь з приводу поділу майна. Відповідно не виникало питання і щодо його реєстрації у спірній квартирі, оскільки з 1990 року він прописаний у будинку брата( на даний час покійного ) , в с. Сокільники, Пустомитівського району. Сама ОСОБА_4 зареєструвалась по АДРЕСА_3 лише після розірвання шлюбу, що на думку позивача свідчить про її бажання отримати квартиру у власність в цілому.

Також вказує, що нежитлове приміщення по АДРЕСА_2 було придбане за спільні кошти подружжя. Це комерційне приміщення в центрі Львова , де до розірвання шлюбу подружжям, а на даний час відповідачем здійснюється підприємницька діяльність . Фактично це магазин, де продається все для немовлят.

Не заперечив відповідач за зустрічним позовом тієї обставини, що у шлюбі подружжям було придбано два автомобілі. Він користувався автомобілем «Тойота- Королла Матрікс», а ОСОБА_4 « ОСОБА_9 ». Між тим, восени 2018 року ними спільно було прийнято рішення про продаж автомобіля «Тойота-Королла Матрікс», тому стверджує, що такий відчужений за згодою ОСОБА_4 , а виручені кошти витрачені на потреби сім`ї. В подальшому вони спільно користувались автомобілем «Ніссан Ноте». Однак, після того, як ОСОБА_4 почала йому створювати перешкоди в користуванні житлом, у нього погіршилось фінансове становище, внаслідок чого був змушений вищевказаний автомобіль продати. Відтак, ОСОБА_3 вважає, що твердження та доводи ОСОБА_4 , наведені у її відзиві є необгрунтованими та безпідставними.

28.11.2019р. представник позивача за первісним позовом ОСОБА_1 подала відзив на зустрічний позов, в якому просила у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 по зустрічному позову щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу автомобілів відмовити. Вважає, що відсутні будь-які правові підстави для визнання договорів продажу автомобілів недійсними, оскільки такі укладені в належній формі та сторони досягли згоди усіх істотних умов . Так, автомобіль «Тойота- Королла Матрікс» був відчужений за взаємною згодою подружжя, оскільки часто потребував ремонту, утримання такого було матеріально невигідним. В подальшому, вони спільно користувались транспортним засобом «Ніссан Ноте». Однак після того, як ОСОБА_4 почала чинити чоловікові перешкоди в користуванні квартирою, не впускала його до помешкання, він почав проживати окремо і йому були необхідні кошти на своє утримання. Відтак, він відчужив даний автомобіль через скрутне матеріальне становище. Крім цього представник позивача вказала, що її довіритель ОСОБА_3 згідний компенсувати ОСОБА_4 половину коштів, виручених від продажу автомобіля в розмірі 47 500 грн.

Провадження у справі відкрито 19.09.2019р. Ухвалою суду від 17.02.2020р. закрито підготовче провадження, та справу призначено для розгляду по суті.

Представник позивача за первісним позовом в судовому засіданні підтримала вимоги ОСОБА_3 , надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові, відповіді на відзив та відзиві на зустрічний позов. Крім того зазначила, що між сторонами на даний час склались вкрай напружені стосунки, відтак в процесі поділу майна подружжя необхідно максимально ізолювати їх одне від одного. При зверненні з позовом її клієнт виходив з того, що ОСОБА_4 разом з сином належить квартира АДРЕСА_4 , що розташована недалеко від спірних нежитлових приміщень, де і здійснює свою комерційну діяльність відповідач. Він же не має жодного житла у м. Львові. Відтак, він просить виділити йому спірну квартиру із виплатою колишній дружині грошової компенсації за невідповідність у вартості майна. При цьому він не заперечує право користування та проживання у спірній квартирі доньки подружжя. Згоден також ОСОБА_3 виплатити ОСОБА_4 половину вартості проданого ним після розірвання шлюбу автомобіля «Ніссан Ноте 2011».

ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні підтримали зустрічний позов, у задоволенні первісного просили відмовити, зіславшись на обставини та факти, викладені в зустрічному позові та відзиві.

Адвокат Якимишин О.З., як представник інтересів співвідповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні зустрічного позову з підстав, наведених у відзиві.

Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків по справі, дослідивши подані докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 22.06.1990р. у відділі ЗАГСу виконкому Червоноармійського району м. Львова. (а.с.14). З позовом про розірвання шлюбу ОСОБА_4 звернулась до суду у вересні 2018 року. Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 13.02.2019 р. шлюб було розірвано . Вказане рішення , як зазначено у його копії, що представлена в розпорядження суду , набрало законної сили 19.03.2019 р.

Під час перебування сторін у шлюбі, згідно договору купівлі-продажу від 13.03.2001р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Ткачук Г.І., зареєстрованого за № 540, ОСОБА_4 придбала у ТзОВ «Мальва-1» приміщення в підвалі, загальною площею 39,6 кв.м., що знаходиться по АДРЕСА_2 за 4 742 грн.

Вказана нерухомість зареєстрована за ОСОБА_4 в цілому, згідно реєстраційного посвідчення ЛОДК «БТІ та ЕО» від19.03.2001р. (а.с.10).

На підставі договору купівлі-продажу від 10.12.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В., зареєстрованого за № 8144, ОСОБА_4 придбала у ФОП ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 97,9 кв.м., вартістю 327 965,00 грн.

Право власності було зареєстровано за ОСОБА_4 в цілому, згідно витягу про реєстрацію права власності № 17537183 від 29.01.2008р. (а.с.12).

Також судом встановлено, що під час шлюбу, подружжя придбало два автомобілі: марки «Тойота-Королла Матрікс», 2005р. випуску, н.з. НОМЕР_1 та марки «Ніссан Ноте» 2011 року випуску, н.з. НОМЕР_2 , що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні.

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с.39), автомобіль «Ніссан Ноте», н.з. НОМЕР_2 зареєстровано 14.12.2012р. за ОСОБА_3 з правом користування ОСОБА_4 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі, а у випадку, коли дружина та чоловік не домовилися між собою про порядок поділу майна, спір може бути вирішено судом.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що у випадку, коли один із подружжя здійснив відчуження майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Як встановлено в ході судового розгляду, і дана обставина визнана відповідачем за первісним позовом, за час шлюбу подружжя придбало нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2 , загальною площею 39,6 кв.м., де ОСОБА_4 здійснює свою підприємницьку діяльність.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом.

Відповідно до положень, викладених у ст. ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У ст. 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.

Згідно долученого до позовної заяви висновку про вартість об`єкта оцінки, виконаного ФОП « ОСОБА_10 «, що діє на підставі Сертифіката суб`єкта оціночної діяльності № 1012/17 від 18.10.2017 року ( а.с. 16) , ринкова вартість об`єкта оцінки нежитлових приміщень загальною площею 39,6 кв.м за адресою АДРЕСА_2 становить 2 250 112 грн.

Голослівними суд вважає твердження представника відповідача за первісним позовом з приводу завищення суми ринкової вартості вказаних приміщень у даному висновку, виходячи з наступного. Спірне приміщення розташоване у центрі міста і використовується під магазин . У підготовчому засіданні представнику відповідача за первісним позовом було запропоновано призначити у справі судову експертизу, з метою встановлення ринкової вартості спірних приміщень, оскільки у відзиві на позов сторона ставила під сумнів висновки суб`єкта оціночної діяльності , що були надані позивачем. Представник заперечив необхідність проведення експертиз ринкової вартості спірного нерухомого майна , що відображено у аудіозаписі проведення підготовчого розгляду.

Зважаючи на час придбання спірного нежитлового приміщення , суд не вбачає підстав при визначенні ринкової вартості даного нерухомого майна виходити із суми , що вказана у тексті договорі купівлі-продажу від 13.03.2001 р. 4 742 грн. , як про це зазначає відповідач у відзиві на позов .

Відтак, при визначенні ринкової вартості спірного майна, в процесі проведення поділу майна подружжя, суд приймає до уваги доказ, представлений позивачем.

Ще одним об`єктом нерухомого майна , придбаного у період перебування сторін у шлюбі є квартира АДРЕСА_1 .

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпції, визначеної ст. 60 СК України, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Підставою набуття спірної квартири є договір купівлі-продажу , що був укладений 10.12.2007 р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 ( а.с. 36). Предметом угоди була квартира АДРЕСА_1 , що складається з трьох кімнат, кухні, житловою площею 59,7 кв.м, загальною відповідно 97,9 кв.м. Продаж вчинено за 327 965 грн.

При оформленні вказаної угоди 10.12.2007р., ОСОБА_3 подав заяву на ім.»я нотаріуса, який посвідчував правочин ( а.с. 68) про те, що він дає свою згоду дружині ОСОБА_4 на купівлю нею вищевказаної квартири за ціну та на умовах, визначених на її власний розсуд. При цьому, стверджує, що договір, укладатиметься дружиною в інтересах сім`ї та на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, укладення цього договору відповідатиме їх спільному волевиявленню.

Тобто, на момент підписання угоди подружжя не зазначало, що спірне житло придбане ОСОБА_4 на її особисті кошти та є виключно її приватною власністю. Натомість, із тексту зазначеної вище заяви вбачається, що житло було придбане для сім`ї та на умовах, які підходили подружжю в цілому.

Також суд дав оцінку доказам, представленим стороною відповідача за первісним позовом в заперечення заявлених вимог.

Так, безспірним є та обставина, що 13.04.2007 р. ОСОБА_4 та її бабуся, ОСОБА_8 , продали належні їм на праві власності кожному по 1 / 2 частці квартири АДРЕСА_6 . Квартира складалась з двох кімнат, кухні, загальною площею 65,4 кв.м . Із тексту угоди вбачається ( а.с. 33) , що продаж було вчинено за 400 000 грн., що на той час було еквівалентом 80 000 дол. США В цей же день, 13.04.2007 р. між АТ КБ» Приватбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про оренду сейфової комірки. Вказана угода була розірвана 22.05.2009 р. , що стверджується довідкою АТ КБ`Приватбанк» від 01.10.2019 р. ( а.с. 35).

Спірне житло ж було придбане 10.12.07 р. і жодного документального підтвердження того, що саме кошти, отримані ОСОБА_4 від продажу належної їй частки у квартирі АДРЕСА_6 були використані для придбання квартири АДРЕСА_1 немає. Сам по собі факт отримання коштів у квітні 20007 року та їх зберігання до 01.10.2009 року , у повному обсязі чи частково, в банківському сейфі, не є підтвердженням внесення повної суми при придбання спірного житла особисто відповідачкою .

Не приймає до уваги суд в якості доказу , представленого ОСОБА_4 , і заяву від імені ОСОБА_8 , яка була нотаріально завірена 26.05.2018 року( а.с. 34) , виходячи з наступного.

Спірне житло було придбане 10.12.2007 року. Проте, лише 26.05.2018 р. бабця ОСОБА_4 ,- ОСОБА_8 , за місцем свого проживання , у квартирі АДРЕСА_4 , подає заяву , яку засвідчує нотаріус, та зазначає обставини продажу належної їй частки нерухомого майна і купівлі спірного житла . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла, що стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану ( а.с. 78).

Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків; показань свідків; письмових доказів; речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів; висновків експертів.

Відповідно до ст. 78 Закону України «Про нотаріат» нотаріус засвідчує справжність підпису на документах, зміст яких не суперечить законові і які не мають характеру правочинів та не містять у собі відомостей, що порочать честь і гідність людини. Нотаріус засвідчуючи справжність підпису, не посвідчує факти, викладені у документі, а лише підтверджують, що підпис зроблено певною особою.

Визначення правового статусу свідка, порядок його виклику та допиту чітко регламентовані статтями 69,71,93,214,230,231 ЦПК України. В даному випадку особа не приводилась до присяги, не попереджалась про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань.

Таким чином, використання в якості доказу письмових показань свідків посвідчених нотаріусом суперечить принципам допустимості доказів (ст. 59 ЦПК України).

Крім того , не приймає до уваги суд як беззаперечний доказ придбання лише ОСОБА_4 за власні кошти спірного нерухомого майна і показання допитаних в ході судового розгляду у якості свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Зокрема, ОСОБА_11 зазначала про те, що вона працювала в агентстві нерухомості , і як ріелтор за клопотанням ОСОБА_4 підшуковувала клієнтів для продажу квартири АДРЕСА_6 з умовою подальшого придбання іншої квартири для відповідачки. Проте, на підтвердження даної обставини письмового договору про надання послуг з агентством нерухомості суду надано не було.

Вказаним свідкам відомі лише обставини продажу квартири, власниками якої були ОСОБА_4 та ОСОБА_8 , а покупцем ОСОБА_12 . За які ж конкретно кошти та на яких умовах у період шлюбу було придбане спірне житло, свідкам фактично не відомо.

Показання у якості свідка в судовому засіданні самої відповідачки ОСОБА_4 суд розцінює як обраний нею спосіб захисту своїх інтересів. Оскільки такі не підтверджені іншими доказами у справі, суд не бере їх до уваги при вирішенні даного спору.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що спірне майно , зазначене вище, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя незалежно від того, що воно було оформлене на одного з подружжя . Відтак, голослівними є твердження представника відповідача за первісним позовом про те, що спірне майно не підлягає поділу, оскільки позивач не ставив первинно вимогу про визнання такого спільним майном подружжя.

В силу дії ст. ст. 70,71 СК України, оскільки подружжям не досягнуто згоди щодо поділу майна в добровільному порядку, на думку суду, підлягає до задоволення вимога за первісним позовом в частині поділу майна, що є майном подружжя.

Виходячи із рівності часток кожного з сторін, взаємовідносин, що склались між ними , висновку про вартість об`єкта оцінки від 09.09.2019 р. ( а.с. 15) , відсутності у позивача будь-якого житла у м. Львові, наявність у ОСОБА_4 іншого нерухомого майна, суд вважає, що такий поділ слід провести шляхом виділення позивачу за первісним позовом на праві власності спірної квартири, а відповідачці спірних нежитлових приміщень, із сплатою останній відповідної грошової компенсації у розмірі різниці у вартості майна. При цьому також суд враховує ту обставину, що за адресою нежитлових приміщень ОСОБА_4 здійснює свою підприємницьку діяльність, що є єдиним засобом отримання нею прибутку. Поділ вказаних об`єктів нерухомого майна по половині не вирішить , а навпаки загострить конфлікт. Наявність такого стверджується і листом Шевченківського ВП ГУНП у Львівській області від 23.09.2019 р. ( а.с. 70).

Враховуючи викладене, суд вважає підставними вимоги за первісним позовом.

Що стосується зустрічного позову, то в процесі розгляду справи ухвалою суду від 21.11.2019р. від Регіонального сервісного центру МВС у Львівській області були витребувані копії всіх документів, на підставі яких було здійснено ОСОБА_3 купівлю-продаж транспортних засобів : 10.10.2018 року автомобіля Тойота-Королла Матрікс 2005 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 ; 03.09.2019 р. автомобіля Ніссан Ноте 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Транспортний засіб «Тойота Королла» був відчужений ОСОБА_3 громадянину ОСОБА_6 10.10.2018р. , що стверджується копією договору купівлі-продажу 4641/2018/1142076 ( а.с. 97) . Із тексту вказаної угоди вбачається, що письмова згода ОСОБА_4 , з якою на той час перебував у зареєстрованому шлюбі позивач за первісним позовом, на продаж майна подружжя, відсутня.

Аналогічна обставина вбачається і з тексту договору купівлі-продажу транспортного засобу 6575/19/008748 від 03.09.2019 р.( а.с. 115) , на підставі якого ОСОБА_4 відчужив автомобіль Ніссан Ноте 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_5 .

Відповідно до частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Відсутність згоди одного зі співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним (ч. 4 ст. 369 ЦК України).

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Вказана позиція висловлена в правовому висновку Великої Палати ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) та у Постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 430/1281/14-ц (провадження № 61-43510сво18).

Враховуючи викладене, оскільки позивачка за зустрічним позовом не надавала згоди на відчуження спірного майна, розмір ідеальних часток якого не визначено, суд приходить до висновку, що її вимоги підлягають до задоволення. З цих же підстав суд не приймає до уваги твердження відповідача за зустрічним позовом про те, що ОСОБА_4 невірно обрала спосіб захисту своїх прав, оскільки мала б ставити питання про повернення їй половини вартості майна, що було відчужено її колишнім чоловіком.

Враховуючи викладене, на думку суду, до задоволення підлягає як основний, так і зустрічний позови.

Судові витрати слід розподілити між сторонами, згідно вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.4, 12, 13, 81, 89, 141, 229, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 задовольнити.

Провести поділ майна , набутого за час шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 : визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_4 право власності на нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 61 699 грн. грошової компенсації за різницю у вартості виділеного при поділі майна.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу в розмірі 6 000 грн. та судовий збір у розмірі 10 040 грн.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсними договорів задовольнити.

Визнати недійсним договір від 10.10.2018 р. продажу автомобіля Тойота Королла МАтрікс 2005 року, реєстраційний номер НОМЕР_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 .

Визнати недійсним договір від 03.09.2019 р автомобіля Ніссан Ноте 2001 випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 768 грн. 40 коп.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом тридцяти днів з моменту виготовлення повного його тексту , до Львівського апеляційного суду.

Позивач : ОСОБА_3 ; АДРЕСА_8 ; ІПН НОМЕР_4 .

Відповідач : ОСОБА_4 ; АДРЕСА_9 ; ІПН НОМЕР_5 .

Співвідповідачі за зустрічним позовом :

ОСОБА_5 ; АДРЕСА_10 ; ІПН НОМЕР_6 .

ОСОБА_6 ; АДРЕСА_11 ; ІПН НОМЕР_7 .

Повний текст судового рішення виготовлено 31 грудня 2020 року.

Суддя І. Є. Зима