Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 522/5065/15-ц

провадження № 61-5040св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Кузнєцова В. О.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В.С., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , яка є правонаступником ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , перший Приморський відділ державної виконавчої служби м. Одеса, Головного територіального управління юстиції в Одеській області,

третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в складі колегії суддів: Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 (правонаступник ОСОБА_2 ), ОСОБА_4 , Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції (далі - Перший Приморський ВДВС Одеського МУЮ) і з урахуванням уточнень просив суд визнати недійсними постанову та акт від 24 грудня 2014 року про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів видане 16 лютого 2015 року та скасувати державну реєстрацію права власності вчинену 16 лютого 2015 року.

Позов мотивований тим, що на виконанні Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ юстиції перебуває зведене виконавче провадження № 37261086 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 23 020,00 євро, що еквівалентно станом на 01 лютого 2012 року 252 462,00 грн, і стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 637 960,66 грн.

У межах зазначеного виконавчого провадження винесена постанова державного виконавця від 24 грудня 2014 року про передачу стягувачу ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу за виконавчим листом № 2-11570/11, виданим 18 лютого 2013 року Приморським районним судом м. Одеси, квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 , вартістю 1 755 921,0 грн, на підставі чого було видано акт від 24 грудня 2014 року про передачу майна ОСОБА_3 і свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися.

Зазначені документи підлягають визнанню недійсними із скасуванням реєстрації права власності на вказаний об`єкт нерухомості як вчинені в порушення законодавства, а саме, порядку черговості надходження виконавчих документів до виконання, визначеної статті 44 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчий лист на користь позивача надійшов на виконання раніше від виконавчого листа про стягнення коштів на користь ОСОБА_3 , що призвело до порушення законних прав та інтересів позивача.

Державний виконавець не повідомляв позивача про результати торгів, не направляв пропозиції позивачу залишити за собою нереалізоване майно та, як наслідок, порушив першочергове право позивача на залишення майна у власності, оскільки виконавчий лист на користь позивача надійшов раніше від виконавчого листа ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2019 року у задоволенні позову про визнання недійсними постанови та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу, свідоцтва про право власності, скасування державної реєстрації прав власності на нерухоме майно відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та акт про передачу майна стягувачу, не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Оскільки позивач не є власником майна, нереалізованого на прилюдних торгах та переданого стягувачу в рахунок заборгованості на підставі постанови та акта державного виконавця, він не може звертатися до суду в порядку статті 393 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з вимогою про визнання недійсними постанови та акта державного виконавця про передачу майна стягувачу.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2019 року скасовано, позов ОСОБА_1 задоволено частково, визнано недійсною постанову заступника начальника Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ Козюка О.М. від 24 грудня 2014 року, акт від 24 грудня 2014 року про передачу стягувачу ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2-11570/11, виданим 18 лютого 2013 року Приморським районним судом м. Одеси, квартири АДРЕСА_1 , що належала боржнику ОСОБА_4 ; визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися, видане 16 лютого 2015 року за № 98 нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. на ім`я ОСОБА_3 , у решті вимог відмовлено.

Постанова мотивована тим, що у зв`язку з наявністю двох виконавчих проваджень щодо стягнення коштів з одного боржника ОСОБА_4 , державною виконавчою службою провадження за виконавчими листами про стягнення на користь ОСОБА_1 , виданого 06 березня 2012 року та ОСОБА_3 , виданого 18 лютого 2013 року об`єднано в одне зведене виконавче провадження.

У процесі примусового виконання за зведеним виконавчим провадженням № 37261086 звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_4 ..

Торги та повторні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю купівельного попиту, тому актом від 29 вересня 2014 року та від 10 листопада 2014 року державним виконавцем здійснювалась уцінка майна на 1 % і 2 % відповідно. Торги, призначені на 15 грудня 2014 року щодо зазначеної квартири, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів.

У матеріалах справи наявний лист заступника Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ Козюк О.М., датований 16 грудня 2014 року та адресований ОСОБА_3 й ОСОБА_1 , за змістом якого запропоновано стягувачам у 15-денний строк письмово заявити про бажання залишити за собою непродане майно за оцінкою 1 755 921,00 грн.

Доказів того, що на адресу першого стягувача ОСОБА_1 . Першим Приморським ВДВС Одеського МУЮ надсилалися документи щодо результатів торгів, а також лист від 16 грудня 2014 року, яким позивачу запропоновано письмово заявити про своє бажання залишити за собою непродане майно за оцінкою 1 755 921,00 грн матеріали справи не містять.

Законодавством визначено п`ятнадцятиденний строк звернення стягувача з заявою з дня отримання ним повідомлення державного виконавця, що передбачає наявність обов`язкового підтвердження отримання стягувачем такого поштового повідомлення, однак такі докази відсутні. Передача майна відбулася раніше 15 днів, навіть рахуючи з часу повідомлення ОСОБА_3 .

У порушення статей 31, 62 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_1 , який є першочерговим стягувачем за зведеним виконавчим провадженням, не був повідомлений про те, що торги не відбулися та про наявність у останнього права письмово заявити про своє бажання залишити за собою непродане майно, що позбавило останнього можливості скористатися своїм переважним правом, залишити за собою нереалізоване майно.

Державним виконавцем шляхом неповідомлення першого стягувача ОСОБА_1 про наявність у останнього права письмово заявити про своє бажання залишити за собою непродане майно порушено процедуру реалізації майна боржника, що призвело до незаконної передачі нерухомого майна іншому стягувачу. Оскільки право на нерухоме майно вже перейшло до стягувача ОСОБА_3 , відновлення порушеного права стягувача ОСОБА_1 можливе шляхом розгляду його вимог у порядку позовного провадження.

Враховуючи, що визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є підставою для скасування державної реєстрації права власності, позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12 березня 2020 року ОСОБА_2 надіслала засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, просила скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 і залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 05 червня 2019 року.

27 березня 2020 року ОСОБА_1 надіслав засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій просив скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності та ухвалити нове рішення, яким дану позовну вимогу задовольнити.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2020 року відкрите касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2020 року справу призначено до розгляду.

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що апеляційний суд застосував пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 13 березня 2019 року у справі № 920/149/18 щодо дотримання строків звернення до суду при оскарженні рішень і дій виконавця, інших посадових осіб органів державної виконавчої служби впродовж 10 робочих днів.

Позовна заява подана до суду 12 березня 2015 року зі спливом майже двох з половиною місяців, хоча з матеріалами виконавчого провадження позивач ознайомився 24 лютого 2015 року та міг слідкувати за виконавчим провадженням за допомогою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень. Однак апеляційний суд не надав оцінку питанню пропуску позивачем строку на звернення.

Верховний Суд не має висновків з приводу питання дотримання порядку повідомлення стягувача у разі відправлення державним виконавцем пропозиції про залишення нереалізованого майна простою кореспонденцією. У Верховного Суду містяться висновки щодо необхідності дотримання державним виконавцем обов`язку відправлення постанов про відкриття або відмову у відкритті виконавчого провадження, а також повернення виконавчого документу рекомендованими листами. Проте немає висновку Верховного Суду щодо відсутності порушень у діях державного виконавця у разі відправлення ним пропозиції стягувачу щодо залишення нереалізованого майна, а також інших документів простою кореспонденцією.

В оскаржуваному судовому рішенні апеляційної інстанції зазначено висновок про необхідність відправлення такого повідомлення рекомендованим листом, незважаючи на наявність відповідного повідомлення та запису у книзі реєстрації вхідної кореспонденції державної виконавчої служби, що було підтверджено під час вивчення матеріалів виконавчого провадження та надання пояснень державним виконавцем у суді першої інстанції.

Апеляційний суд неправильно ототожнює відсутність рекомендованого повідомлення із відсутністю доказу відправлення повідомлення простою кореспонденцією (для якої такі повідомлення не передбачені), що є порушенням статті 31 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції 1999 року та створює можливість для зловживання стягувачем процедурою оскарження, посилаючись на таку практику.

Відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку прості поштові відправлення - це поштові відправлення, що приймаються без видачі квитанції і доставляються адресату без розписки. Тому висновок суду апеляційної інстанції про відсутність належних доказів відправлення для простої кореспонденції при наявності відповідного листа відділу державної виконавчої служби та реєстрації вихідної кореспонденції призводить до неправильного застосування норм права та створює для недобросовісних учасників виконавчого провадження можливість зловживання.

Апеляційний суд дійшов неправильного висновку про те, що повідомлення стягувача про можливість залишення за собою нереалізованого майна мало бути надіслано рекомендованим листом. Закон України «Про виконавче провадження» такої вимоги не містить. При цьому відсутність такого рекомендованого листа стало єдиною підставою для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд неправильно послався на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16 та від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16., а також Верховного Суду, викладену у постанові від 28 лютого 2018 року в справі № 463/593/16-ц щодо можливості визнання недійсними постанови та акту державного виконавця щодо передачі нереалізованого на торгах майна, а також свідоцтва про право власності, посилаючись на статті 203, 215 ЦК України, а також обрання позивачем (який не був власником майна, не набув його шляхом подання заяви про намір залишення нереалізованого майна за собою) способу у порядку статті 393 ЦК України.

Апеляційний суд прийняв рішення всупереч правовим позиціям, викладеним у постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1655цс16 та від 14 червня 2017 року у справі № 6-1804цс16, в яких зазначено про неможливість визнання недійсними постанови державного виконавця, прийнятої у результаті процедури передачі стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, а також складеного державним виконавцем акта про передачу майна стягувачу за статтями 203, 215 ЦК України.

Акт про передачу нереалізованого майна ОСОБА_3 від 24 грудня 2014 року був переданий останньому державним виконавцем (лист від 06 лютого 2015 року № 1790) для подальшої реєстрації права власності на нереалізоване майно 06 лютого 2015 року із спливом строку подачі ОСОБА_1 заяви про передачу такого майна йому. Перехід права власності на спірне майно до ОСОБА_3 відбувся 16 лютого 2015 року. Якщо б відповідна заява від ОСОБА_1 надійшла та останній би вніс різницю між вартістю цього майна та суми боргу, державний виконавець реалізував би повноваження на скасування раніше складеного акта та складення нового акта про передання майна ОСОБА_1 . Проте останній таких дій не вчинив.

Для реалізації свого права на отримання нереалізованого майна позивачу необхідно було внести на рахунок виконавчої служби 1 614 922,90 грн, або фактично майже всю суму оціночної вартості майна. Доказів наявності таких коштів позивачем не надано.

У разі неподання з боку ОСОБА_3 заяви про залишення за собою нереалізованого майна із цього майна був би знятий арешт і воно було б повернуто боржнику за частиною сьомою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» та могло б бути реалізоване боржником без будь-яких обмежень.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що, відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності, апеляційний суд застосував частину другу статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і не застосував правову позицію, що міститься у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня у справі № 909/968/16, відповідно до якої рішення суду про визнання недійсним договору не є підставою для внесення запису про скасування прав на нерухоме майно. Тому скасування запису про державну реєстрацію прав і поновлення прав власності попереднього власника є ефективним юридичним захистом.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих і перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Частиною першою статті 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційних скарг ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Фактичні обставини, встановлені судом

19 березня 2012 року державним виконавцем Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ відкрито виконавче провадження № 31930458 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1522/3509/11, виданого 06 березня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 23 020,00 євро, що еквівалентно станом на 01 лютого 2012 року 252 462,00 грн.

За рахунок реалізації побутового майна боржника ОСОБА_4 стягнуто та перераховано на користь ОСОБА_1 : 27 листопада 2012 року - 91 321,00 грн, 01 лютого 2013 року - 20 096,00 грн., 08 липня 2014 року - 47,73 грн, а загалом - 111 464,73 грн. Залишок несплаченої суми складає 12 348,56 євро.

04 березня 2013 року старшим державним виконавцем Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ відкрито виконавче провадження № 36858026 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-11570/11, виданого 18 лютого 2013 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 2 637 960,66 грн.

28 березня 2013 року старшим державним виконавцем Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Білим К.І. винесено постанову про об`єднання виконавчих проваджень №№ 31930458, 36858026 у зведене виконавче провадження № 37261086, яке веде Перший Приморський ВДВС Одеського міського управління юстиції.

25 листопада 2014 року заступником начальника Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ відкрито виконавче провадження № 45572539 з примусового виконання виконавчого листа № 522/12806/14-ц, виданого 13 листопада 2014 року Приморським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 110 678,84 грн.

У процесі примусового виконання за зведеним виконавчим провадженням № 37261086 звернено стягнення на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала на праві власності ОСОБА_4 .

Зазначена квартира згідно з висновком від 21 листопада 2014 року оцінена у 1 755 921,00 грн.

Торги та повторні торги не відбулися у зв`язку з відсутністю купівельного попиту, у зв`язку з чим актом від 29 вересня 2014 року та 10 листопада 2014 року державним виконавцем здійснювалась уцінка майна на 1 % і2 % відповідно.

Згідно з протоколом від 15 грудня 2014 року № 20885 торги, призначені на 15 грудня 2014 року щодо двокімнатної квартири АДРЕСА_2 за стартовою ціною 1 720 802,58 грн, не відбулися у зв`язку з відсутністю допущених учасників торгів, про що 26 грудня 2014 року від Одеської філії Державного підприємства «Інформаційний центр» до Першого Приморського ВДВС надійшов лист за вх. № 11643/08-39/2014.

У матеріалах виконавчого провадження міститься лист заступника Першого Приморського ВДВС Козюка О.М. від 16 грудня 2014 року на адресу ОСОБА_3 і ОСОБА_1 з пропозицією в 15-денний строк письмово заявити про своє бажання залишити за собою непродане майно за оцінкою 1 755 921,00 грн.

23 грудня 2014 року на адресу Першого Приморського ВДВС надійшла заява ОСОБА_3 залишити за ним нереалізоване майно.

Постановою заступника начальника Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ від 24 грудня 2014 року передано стягувачу ОСОБА_3 у рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2-11570/11, виданим 18 лютого 2013 року Приморським районним судом м. Одеси, квартиру АДРЕСА_1 вартістю 1 755 921,00 грн. Залишок боргу за виконавчим листом № 2-11570/11, виданим 18 лютого 2013 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошових коштів склав 880 939,66 грн.

Відповідно до акту від 24 грудня 2014 року заступником начальника Першого Приморського ВДВС зазначену квартиру передано ОСОБА_3 .

Постановою заступника начальника Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ Козюка О.М. від 24 грудня 2014 року скасовано постанову державного виконавця Першого Приморського ВДВС Одеського МУЮ про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 21 червня 2012 року.

На підставі вказаних постанови та акту на ім`я ОСОБА_3 нотаріусом видано свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися, та здійснена державна реєстрація права власності на вищевказану квартиру на ім`я ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 .

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо незаконної відмови судом апеляційної інстанції у позові про скасування державної реєстрації права власності всупереч позиції, викладеної у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня у справі № 909/968/16, є безпідставними.

Правова позиція, викладена у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня у справі № 909/968/16, стосується обставин, що відрізняються від обставин даної справи.

Так, у справі № 909/968/16 позов стосувався визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та скасування рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У даній справі нотаріус видавсвідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися, та здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру на підставі акту від 24 грудня 2014 року, згідно з яким заступник начальника Першого Приморського ВДВС передав спірну квартиру ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, якщо прилюдні торги (аукціон) оголошено такими, що не відбулися, нотаріус видає відповідне свідоцтво про передачу майна стягувачеві в рахунок погашення боргу на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта із зазначенням того, що прилюдні торги (аукціон) не відбулися.

Оскаржуваною постановою апеляційного суду, зокрема, визнаний недійсним акт від 24 грудня 2014 року про передачу стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2-11570/11, виданим 18 лютого 2013 року Приморським районним судом м. Одеси, квартири АДРЕСА_1 , що належала боржнику ОСОБА_4 та визнано недійсним свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися, видане 16 лютого 2015 року за № 98 нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. на ім`я ОСОБА_3 , у решті вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності, апеляційний суд правильно застосував статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої у разі скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, або скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Отже, скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, є підставою для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав, як і скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав.

Щодо касаційної скарги ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про незастосування судом апеляційної інстанції строку на подання скарги на рішення та дії державного виконавця, іншої посадової особи державної виконавчої служби є безпідставними.

У даній справі позивач обрав правильний порядок правового захисту шляхом подання позову, а не шляхом подачі скарги на рішення та дії державного виконавця.

Зважаючи на те, що предметом розгляду справи є дії та рішення посадової особи державної виконавчої служби, пов`язані з реалізацією арештованого майна боржника, що є підставою для виникнення прав та обов`язків інших осіб, до таких правовідносин мають застосовуватися загальні положення про захист цивільних прав шляхом пред`явлення позову.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд в порушення Закону України «Про виконавче провадження» зробив висновок про необхідність направлення стягувачам рекомендованим листом пропозиції про заявлення у 15-денний строк про своє бажання залишити за собою непродане майно, є необґрунтованими.

Згідно із частинами шостою і сьомою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, що діяв на час виникнення спірних правовідносин, (далі - Закону України «Про виконавче провадження»), у разі, якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням суду. У разі якщо стягувач у п`ятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові.

Таким чином, нормативно передбачено, що строк, впродовж якого стягувач має письмово повідомити про свій намір залишити за собою нереалізоване майно, обчислюється саме з моменту отримання повідомлення державного виконавця. Отже, для висновку про те, що позивач як стягувач не скористався своїм правом залишити за собою нереалізоване майно у визначений законом строк, має бути встановлено факт отримання ним відповідного повідомлення державного виконавця. Тому доводи відповідача про неврахування судом апеляційної інстанції факту підтвердження направлення такого повідомлення позивачу не свідчать про незаконність оскаржуваного судового рішення.

Доводи про те, що суд апеляційної інстанції не врахував факт невнесення позивачем на депозитний рахунок органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, є безпідставними, оскільки внесення зазначеної суми відповідно до частини восьмої статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» здійснюється у п`ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення стягувача про намір залишити за собою нереалізоване майно.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправомірно визнав недійсними документи, які оскаржував позивач, застосувавши норми про недійсність правочину, а також про захист права власності, які не підлягали застосуванню, є необґрунтованими.

Згідно з частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків можуть бути як правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України), так і інші юридичні факти (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України).

За статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачені наслідки нереалізації арештованого майна на прилюдних торгах. У такому випадку з метою забезпечення права стягувача - учасника виконавчого провадження зазначений Закон передбачає відповідний порядок дій, які повинен вчинити державний виконавець, а саме: повідомити стягувача про те, що арештоване майно не було реалізоване на прилюдних торгах після проведення повторної оцінки, та запропонувати стягувачу залишити це майно за собою (частина шоста статті 62 Закону).

Якщо стягувач своєчасно і письмово не заявить про таке своє бажання, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові (частина сьома статті 62 Закону України «Про виконавче провадження»). Якщо ж стягувач заявить про бажання залишити нереалізоване на прилюдних торгах майно за собою, державний виконавець виносить постанову про передачу майна стягувачу, а за фактом такої передачі складає відповідний акт. При цьому майно передається стягувачу в рахунок погашення боргу, а відповідні постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно (частина дев`ята статті 62 Закону).

З огляду на зазначене, передбачена статтею 62 Закону України «Про виконавче провадження» процедура передачі державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна боржника в рахунок погашення його боргу оформлюється шляхом прийняття державним виконавцем постанови та складення акта про передачу майна стягувачу, які можуть вважатися юридичними фактами, що є законними підставами виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 4 частини другої статті 11 ЦК України). Однак за своєю правовою природою така процедура разом з відповідними постановою та актом державного виконавця не можуть бути ототожнені з процедурою відчуження майна з прилюдних торгів лише тому, що за результатами проведення прилюдних торгів державний виконавець також складає акт.

Таким чином, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, поряд із визнанням правочину недійсним, також відновлення становища, яке існувало до порушення, та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, його посадових і службових осіб (стаття 16 ЦК України).

Визначення характеру спірних правовідносин відповідно до установлених обставин у справі, а також визначення правової норми, яка підлягає застосуванню, належить до обов`язків суду.

Такий спосіб судового захисту як визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, передбачений у статті 16 ЦК України серед загальних способів захисту цивільних прав та інтересів.

З огляду на зазначене, встановивши неправомірність передання у межах виконавчого провадження спірної квартири одному із стягувачів, що порушило права та законні інтереси іншого стягувача, апеляційний суд прийняв правомірне рішення про визнання недійсною постанови заступника начальника Першого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Козюка О.М. від 24 грудня 2014 року, акту від 24 грудня 2014 року про передачу стягувачу ОСОБА_3 в рахунок погашення боргу за виконавчим листом №2-11570/11 виданим 18 лютого 2013 року Приморським районним судом м. Одеси, квартиру АДРЕСА_1 ; що належала боржнику ОСОБА_4 , визнання недійсним свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, які не відбулися, за №98, виданого 16 лютого 2015 року нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шепелюк Р.Ю. на ім`я ОСОБА_3 .

Твердження відповідача про обґрунтування судом апеляційної інстанції рішення нормами про недійсність правочину, а також про захист права власності, спростовується змістом оскаржуваної постанови.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення, колегія суддів вважає, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 416 ЦПК України у резолютивній частині постанови суд касаційної інстанції зазначає про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що суд не змінює рішення та не ухвалює нове рішення, перерозподіл судових витрат, а також розподіл судового збору, сплаченого за подання касаційних скарг суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. О. Кузнєцов
Судді:В. С. Жданова В. М. Ігнатенко В.А. Стрільчук М. Ю. Тітов