ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2020 року

м. Київ

справа № 607/3898/16-ц

провадження № 61-736св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Кузнєцова В. О.,

суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_1 ,

відповідачі за первісним позовом: Товариство з обмеженою відповідальністю «Т-ПС», ОСОБА_2 ,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_2 ,

відповідачі за зустрічним: Товариство з обмеженою відповідальністю «Т-ПС», ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2017 року, ухвалене у складі судді Грицака Р. М., та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 листопада 2017 року, постановлену колегією у складі суддів: Щавурської Н. Б., Ходоровського М. В., Загорського О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася з позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Т-ПС» (далі - ТОВ «Т-ПС») і ОСОБА_2 , в якому просила визнати недійсним договір оренди нежитлового приміщення на АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 з ТОВ «Т-ПС» 11 жовтня 2012 року, стягнути солідарно з відповідачів на її користь 749 643 грн орендної плати та визнати недійсним пункт 5.1 попереднього договору купівлі-продажу.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 11 жовтня 2012 року вона з ОСОБА_2 уклала попередній договір купівлі-продажу, за умовами якого вони зобов`язались в термін до 11 квітня 2013 року укласти договір купівлі-продажу 1/3 частки від належних їй 3/5 часток торгового магазину із складськими приміщеннями та відповідної частки земельної ділянки площею 0,0668 га, які розташовані на АДРЕСА_1 .

Пунктом 5. 1 попереднього договору визначено, що під час підписання цього договору на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання, з метою забезпечення реалізації своїх намірів щодо купівлі-продажу частки приміщення та частки земельної ділянки та своєї платіжної спроможності, покупець передав, а покупець отримала суму авансу у розмірі 100 000 грн. В момент розрахунків за основним договором, зазначена сума буде зарахована у належний з покупця платіж за основним договором.

Посилаючись на те, що кошти у розмірі 100 000 грн вона за попереднім договором не отримувала, просила про визнання вказаного пункту недійсним.

Також зазначала, що на виконання умов пункту 3.1.6. попереднього договору вона передала ОСОБА_2 право вільного користування часткою приміщення до укладення основного договору.

11 жовтня 2012 року вона (довіритель) з ОСОБА_2 (повірений) уклали договір доручення, відповідно до пункту 1.1 якого сторони погодили, що повірений зобов`язується вчинити від імені та за рахунок довірителя певні організаційні та юридичні дії, а саме: забезпечити належну експлуатацію нежитлового приміщення, що належить довірителю; здійснити укладення договору оренди цього приміщення між повіреним та третіми особами.

11 жовтня 2012 року ОСОБА_2 , всупереч чинному законодавству, укладено від власного імені з ТОВ «Т-ПС» договір оренди торгового магазину із складськими приміщеннямина АДРЕСА_1 , згідно умов якого отримував 10 000 грн орендної плати щомісячно до 11 вересня 2015 року.

Позивач вказує, що спірне приміщення торгового магазину є її власністю, а відтак, кошти від його оренди належать їй, однак відповідач отримані від орендаря кошти їй не передавав, тому, вона вважає, що договір оренди ОСОБА_2 уклав у власних інтересах, що суперечить укладеному договору дорученню, а також вимогам закону.

Крім того, зазначала, що договір купівлі-продажу 1/3 частки торгового магазину із складськими приміщеннями та відповідної частки земельної ділянки площею 0,0668 га, які розташовані на АДРЕСА_1 у визначений попереднім договором строк ними укладено не було.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_1 просила про задоволення позову.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ТОВ «Т-ПС» і ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з ТОВ «Т-ПС» на його користь кошти у розмірі 746 631,12 грн, які ТОВ «Т-ПС» не виплатило йому за договором оренди від 11 жовтня 2012 року, а з ОСОБА_1 стягнути на його користь завдані збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 3 653 450 грн, а також просив зобов`язати ОСОБА_1 виконати умови попереднього договору та укласти з ним основний договір купівлі-продажу 1/3 частки торгового магазину із складськими приміщеннями та відповідної частки земельної ділянки площею 0,0668 га, які розташовані на АДРЕСА_1 .

Позов мотивував тим, що 11 жовтня 2012 року він з ОСОБА_1 уклав попередній договір купівлі-продажу, відповідно до якого вони зобов`язались в термін до 11 квітня 2013 року укласти основний договір купівлі-продажу 1/3 частки торгового магазину із складськими приміщеннями на АДРЕСА_1 .

Того ж дня він з ОСОБА_1 уклав договір доручення, за умовами якого ОСОБА_1 до моменту підписання основного договору купівлі-продажу передала у його володіння та користування об`єкт вказаний в пункті 1.2 даного договору - другий поверх торгового магазину вільною площею 340 кв.м на АДРЕСА_1 .

Зазначав, що на виконання пункту 3.1.6 попереднього договору та пунктів 2.3, 2.4, 5.1, 5.2 договору доручення ним 11 жовтня 2012 року з ТОВ «Т-ПС» укладено договір оренди 1/3 частки торгового магазину із складськими приміщеннями на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що згідно умов договору доручення, кошти від оренди нежитлового приміщення перераховувалися на його рахунок, як винагорода за виконання ним, як повіреним обов`язків передбачених цим договором. Договір оренди від 11 жовтня 2012 року укладено до 11 вересня 2015 року і відповідно до пункту 3.2. цього договору пролонговано до 11 вересня 2018 року.

У порушення умов попереднього договору та договору доручення ОСОБА_1 відмовилася від укладення основного договору купівлі-продажу та з липня 2013 року неправомірно отримує вигоду у формі коштів за оренду приміщення від ТОВ «Т-ПС».

На думку позивача, відповідно до укладеного 11 жовтня 2012 року договору оренди з ТОВ «Т-ПС», кошти за оренду приміщення повинен отримувати саме він, а тому просить стягнути з ТОВ «Т-ПС» на його користь заборгованість зі сплати оренди у сумі 746 631,12 грн.

Також посилався, що порушивши пункт 6.1. попереднього договору та пункт 1.3 договору доручення, ОСОБА_1 на укладення основного договору купівлі-продажу приміщення торгового магазину зі складськими приміщеннями, яке розташовані на АДРЕСА_1 , не з`явилася, і відповідно основний договір купівлі-продажу ними укладено не було. У зв`язку з чим позивач вважає, що йому завдано збитки у вигляді упущеної вигоди у розмірі 3 653 450 грн через неможливість виконання ним договору укладеного 11 грудня 2012 року з ТОВ «Бріон».

Посилаючись на викладене, ОСОБА_2 просив у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний задовольнити.

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Рішенням Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області від 29 травня 2017 року первісний позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди торгового магазину зі складськими приміщеннями, яке розташоване на АДРЕСА_1 , укладений ОСОБА_2 з ТОВ «Т-ПС» 11 жовтня 2012 року, та стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 119 992,80 грн орендної плати.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 1 102,40 грн.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову, суд першої інстанції встановивши, що договір оренди нежитлового приміщення - торгового магазину зі складськими приміщеннями, вчинений особою, яка не є власником майна та не від імені власника такого майна, дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору оренди недійсним. Також суд першої інстанції вказував, що внаслідок укладення недійсного договору оренди з вини відповідача власнику майна завдано збитків у вигляді неотриманої від ТОВ «Т-ПС» за період з жовтня 2012 року до жовтня 2013 року орендної плати, що становить 119 992,80 грн, які підлягають стягненню на користь позивача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд виходив з відсутності правових підстав для зобов`язання ОСОБА_1 укласти основний договір купівлі-продажу нерухомого майна, стягнення за недійсним договором з ТОВ «Т-ПС» орендної плати з урахуванням вимог статті 625 ЦК України та недоведеності відповідачем факту заподіяння йому збитків за договором, визнаним у судовому порядку недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішенням Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області від 29 травня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічно і повно з`ясованих обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У січні 2018 року ОСОБА_2 подав до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просив рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 листопада 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вказував на невстановлення судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, які мають значення для її правильного вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам, що призвело до неправильного вирішення справи.

На думку заявника, суди залишили поза увагою те, що договір доручення та договір оренди повністю відповідають вимогам ЦК України та іншим нормам законодавства, а тому правових підстав для визнання недійсним договору оренди не має.

Залишено поза увагою судів і те, що 12 грудня 2012 року ним з ТОВ «Бріон» укладений договір про спільну діяльність, за умовами якого сторони зобов`язувались шляхом об`єднання майна, коштів та зусиль, з метою отримання прибутку спільно діяти. Відповідно до частини четвертої пункту 4.1 договору про спільну діяльність товариство зобов`язувалось сплачувати щомісячно 5 000 доларів США за користування торговим магазином, а відтак загальна сума орендної плати за оренду торгового магазину з травня 2013 року до жовтня 2016 року складає 3 653 450 грн і це є збитками у вигляді упущеної вигоди. Належними і допустимими доказами наявності наведеної упущеної вигоди є копії документів, які містяться в матеріалах справи.

Також посилався на нез`явлення ОСОБА_1 на укладення основного договору купівлі-продажу нерухомого майна, що є порушенням умов попереднього договору.

Крім того, суди не дослідили належним чином умови договору оренди, якими передбачено, що плата за оренду об`єкта перераховується орендарем на рахунок повіреного, тобто йому, у якості компенсації довірителем за виконання повіреним умов цього договору. Отже підстав для стягнення з нього но користь позивача орендної плати у розмірі 119 992,80 грн також не має.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суди попередніх інстанцій зазначеного не врахували та дійшли передчасного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову.

Позиція інших учасників справи

У квітні 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бабійчук А. С. подала відзив на касаційну скаргу, в якому вказувала на безпідставність її доводів. Зазначала, що суди першої та апеляційної інстанцій повно і всебічно з`ясували обставини справи, надали належну оцінку зібраним у справі доказам, які подавались учасниками справи та ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Так, частиною першою статті 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя.

Вирішуючи справу, суди попередніх інстанцій встановили, що спірний договір оренди нежитлового приміщення укладений ОСОБА_2 11 жовтня 2012 року від свого імені, що суперечить вимогам закону, зокрема, статті 1000 ЦК України, а відтак, дійшли правильного висновку про визнання недійсним договору оренди. На підставі викладеного просила касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

У вересні 2018 року ОСОБА_2 подав пояснення на відзив представника ОСОБА_1 - адвоката Бабійчук А. С., в яких посилався на те, що у Главі 48 ЦК України, яка присвячена договору доручення, відсутня спеціальна рекомендаційна форма договору доручення. Тому до такого договору застосовуються загальні правила ЦК України про форму правочину (статті 205-210 ЦК України ). ОСОБА_2 вказував, що договір доручення від 11 жовтня 2012 року повністю відповідає вимогам, визначених ЦК України.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 3 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 є власником 3/5 часток торгового магазину зі складськими приміщеннями та відповідної частки земельної ділянки площею 0,0668 га, які розташовані на АДРЕСА_1 .

11 жовтня 2012 року ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) уклали попередній договір, згідно якого зобов`язались в термін до 11 квітня 2013 року укласти та належним чином оформити договір купівлі-продажу 1/3 частки від належних 3/5 часток торгового магазину зі складськими приміщеннями та відповідної частки земельної ділянки площею 0,0668 га, які розташовані на АДРЕСА_1 , на умовах і в порядку, визначених цим договором.

Вказаний попередній договір того ж дня посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу Мороз К. В. та зареєстрований в реєстрі за № 3746.

Відповідно до пункту 3.1.6 попереднього договору продавець зобов`язується передати частку приміщення та земельну ділянку для вільного користування покупцем до укладення основного договору.

Пунктом 5.4 попереднього договору сторонами погоджено, що невиконанням договору є будь-який факт, який є офіційною причиною відмови нотаріуса у посвідченні договору купівлі-продажу; відмова однієї із сторін від підписання договору купівлі-продажу на визначених цим договором умовах; нез`явлення до нотаріуса у визначений час або невиконання договору купівлі-продажу, якщо цей факт доказаний в судовому порядку, чи наслідком його є розірвання договору купівлі-продажу (визнання його недійсним).

Відповідно до пунктів 6.1 та 6.2 попереднього договору за домовленістю сторін укладення та нотаріальне посвідчення основного договору здійснюватиметься до 11 квітня 2013 року у приміщенні нотаріальної контори приватного нотаріуса Мороз К .В. на АДРЕСА_2 . За домовленістю сторін може бути призначене інше місце або час підписання основного договору, але в разі наявності суперечок, обов`язковим для виконання є час і місце, вказане у пункті 6.1. попереднього договору.

11 жовтня 2012 року ОСОБА_1 (довіритель) та ОСОБА_2 (повірений) уклали договір доручення, відповідно до пункту 1.1 якого сторони погодили, що повірений зобов`язується вчинити від імені та за рахунок довірителя певні організаційні та юридичні дії, а саме: забезпечити належну експлуатацію нежитлового приміщення, що належить довірителю; здійснити укладення договору оренди цього приміщення між повіреним та третіми особами.

Відповідно до пункту 1.2. договору доручення об`єктом договору виступає належне на праві власності довірителю нерухоме майно, а саме - другий поверх торгового магазину вільною площею 340 кв.м на АДРЕСА_1 .

Пунктом 1.3 договору доручення визначено, що сторони даного договору відповідно до нотаріально засвідченого попереднього договору від 11 жовтня 2012 року зобов`язуються в майбутньому в термін до 11 квітня 2013 року укласти і належним чином оформити договір купівлі-продажу об`єкту вказаного в пункті 1.2. даного договору, надалі «основний договір».

За умовами договору доручення повірений повинен виконати дане йому доручення згідно з вказівками довірителя, передбаченими договором (пункт 2.1). До моменту підписання основного договору об`єкт (пункт 1.2.) перебуває у володінні і користуванні повіреного. Плата за оренду об`єкта, вказаного в пункті 1.2. даного договору, перераховується орендарем на рахунок Повіреного в якості компенсації довірителем за виконання повіреним умов цього договору (пункт 2.3). Оплата винагороди за виконання повіреним обов`язків, передбачених цим договором припиняється з моменту укладення основного договору купівлі-продажу між довірителем та повіреним (пункт 2.4).

Пунктом 5.1 договору доручення сторони погодили, що цей договір укладено строком на п`ять років, договір набирає чинності з моменту його підписання 11 жовтня 2012 року і діє до 11 жовтня 2017 року.

11 жовтня 2012 року між СПД ОСОБА_2 (орендодавець) та ТОВ «Т-ПС» (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення, згідно якого орендодавець передає, а орендар приймає в оплатне строкове користування нежитлове приміщення площею 340 кв.м на АДРЕСА_1 . Передача приміщення орендарю та повернення його орендодавцю здійснюється за актом прийому-передачі.

Пунктами 4.1 та 4.2 договору оренди за користування орендованим майном орендар сплачує щомісячно орендодавцеві орендну плату у розмірі 10 000 грн. Така перераховується орендарем на розрахунковий рахунок орендодавця щомісячно авансовим платежем з першого по третє число поточного місяця.

Сторони погодили термін дії договору оренди з 11 жовтня 2012 року до 11 вересня 2015 року. Договір оренди вважається пролонгованим на той самий строк та на тих самих умовах, якщо за 30 календарних днів до дати його закінчення сторони не заявили про намір його припинити (пункти 3.1, 3.2).

Того дня СПД ОСОБА_2 (орендодавець) та ТОВ «Т-ПС» (орендар) підписали акт прийому-передачі нежитлового приміщення площею 340 кв.м на АДРЕСА_1 .

Також судами встановлено, що договір купівлі-продажу спірного приміщення в строки, передбачені попереднім договором (тобто до 11 квітня 2013 року) між сторонами укладений не був.

На підставі договору оренди СПД ОСОБА_2 у період з квітня 2013 року до травня 2014 року отримував від ТОВ «Т-ПС» кошти, як плату за оренду за період з жовтня 2012 року до жовтень 2013 року, загальна сума яких складає 119 982,80 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи.

10 жовтня 2013 року ТОВ «Т-ПС» передало власнику ОСОБА_1 , а остання прийняла нежитлове приміщення загальною площею 340 кв.м. на АДРЕСА_1 , яким ТОВ «Т-ПС» користувалося на підставі договору оренди укладеного 11 жовтня 2012 року між ТОВ «Т-ПС» та СПД ОСОБА_2

12 грудня 2012 року між СПД ОСОБА_2 та ТОВ «Бріон» підписано договір про спільну діяльність та складено програму робіт з реалізації цього договору.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460 IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 5 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги і відзиву на неї, суд дійшов таких висновків.

У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У відповідності до статей 759, 761 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов`язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов`язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.

У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений в результаті таких дій повіреного, відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частина третя статті 215 ЦК України передбачає, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зі змісту оспорюваного договору, суди попередніх інстанцій встановили, що 11 жовтня 2012 року ОСОБА_2 , як суб`єкт підприємницької діяльності, який діє на підставі свідоцтва про державну реєстрацію В00 № 278181 від 24 березня 2004 року, уклав договір оренди 1/3 частки торгового магазину зі складськими приміщеннями, що розташований на АДРЕСА_1 , з ТОВ «Т-ПС» від власного імені, а не від імені та в інтересах ОСОБА_1 , як власника майна.

Встановивши, що укладаючи оспорюваний договір оренди ОСОБА_2 , який не є власником майна, діяв від власного імені, а не від імені довірителя та власника майна - ОСОБА_1 на підставі виданого нею договору доручення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання договору оренди, укладеного 11 жовтня 2012 року ОСОБА_2 з ТОВ «Т-ПС» недійсним, оскільки змістом такого договору, що не відповідає вимогам закону порушуються права власника майна ОСОБА_1 .

Частиною першою статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Вирішуючи справу, суди першої та апеляційної інстанцій дослідили платіжні доручення та встановили, що ОСОБА_2 на підставі договору оренди від 11 жовтня 2012 року отримав від ТОВ «Т-ПС» грошові кошти, як плату за оренду приміщення за період з жовтня 2012 року до жовтня 2013 року, у загальному розмірі 119 992,80 грн.

З урахуванням встановлених судами обставин, а також вимог закону, суди дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 , і, як наслідок, стягнули з ОСОБА_2 на користь позивача 119 992,80 грн отриманих ОСОБА_2 від ТОВ «Т-ПС» на підставі договору оренди приміщення від 11 жовтня 2012 року.

Крім того, статтею 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Суди попередніх інстанцій встановили, що основний договір купівлі-продажу нерухомого майна, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у визначений попереднім договором строк укладений не був.

Відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 57 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій).

Частиною першою статті 58 ЦПК України у тій же редакції Кодексу передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина перша статті 59 ЦПК України у тій же редакції Кодексу).

Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вирішуючи зустрічний позову, суди врахувавши недійсність договору оренди та те, що надані ОСОБА_2 копія договору про спільну діяльність від 12 грудня 2012 року із ТзОВ «Бріон», програма робіт з реалізації цього договору та переписка із ТзОВ «Бріон» не вказують на те, що ОСОБА_2 отримав матеріальні збитки у вигляді упущеної вимоги, дійшли правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю і відмовили у його задоволенні.

Доводи касаційної скарги про невстановлення судами фактичних обставин справи, які мають значення для правильного її вирішення, та ненадання належної оцінки зібраним у справі доказам касаційний суд відхиляє, оскільки встановлені судами обставини, мотиви часткового задоволення первісного позову і відмови у задоволенні зустрічного та результати оцінки доказів суд першої інстанції повно відобразив у судовому рішенні, законність і обґрунтованість якого перевірив апеляційний суд.

Відхиляє касаційний суд і доводи щодо того, що договір оренди повністю відповідають вимогам ЦК України та іншим нормам законодавства, оскільки, вирішуючи справу, суди встановили невідповідність оспорюваного договору оренди вимогам статті 1000 ЦК України.

Що стосується доводів про залишено поза увагою судів договору про спільну діяльність, укладеного ОСОБА_2 з ТОВ «Бріон» 12 грудня 2012 року, касаційний суд такі доводи вважає безпідставними, оскільки суди оцінили зазначений договір і вказали, що він не підтверджує завдання ОСОБА_2 збитків у вигляді упущеної вимоги.

Твердження заявника про неврахування судами того, що ОСОБА_1 ухиляється від укладення основного договору купівлі-продажу 1/3 частки торгового магазину зі складськими приміщеннями, що розташований на АДРЕСА_1 , касаціний суд відхиляє з огляду на наступне.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (частина друга статті 635 ЦК України).

Саме з такого розуміння норм матеріального права виходили суди попередніх інстанції.

Наведені у касаційній скарзі інші доводи фактично зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлених обставин справи та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості. Проте в силу вимог статті 400 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Таких порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи.

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статями 400, 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. О. Кузнєцов В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов