ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/4129/20 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах про відшкодування шкоди
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Кругової С.С., Тичкової О.Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року, ухвалене у складі судді Подус Г.С., по цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА», ОСОБА_2 , про відшкодування завданої майнової шкоди,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулося до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди.

Свої позовні вимоги обґрунтовано тим, що між ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (Страховик) та ОСОБА_2 (Страхувальник) було укладено Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії АЕ № 003770 від 24.05.2016, за яким Страховик застрахував майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з експлуатацією наземного транспортного засобу, а саме: транспортного засобу Skoda Fabia, днз НОМЕР_1 .

09.12.2017 в місті Харків сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого транспортного засобу, під управлінням водія ОСОБА_2 , та автомобіля Audi, днз. НОМЕР_2 , під управлінням ОСОБА_1 .

У результаті ДТП було пошкоджено застрахований в ПАТ СК «ПЗУ Україна» автомобіль Skoda Fabia, днз НОМЕР_1 .

Відповідно до постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.11.2018, особами, винними в скоєнні адміністративних правопорушень за ст. 124 КУпАП, що призвели до настання ДТП, є водії ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Згідно з вказаною постановою, вина страхувальника ОСОБА_2 у вчиненні вказаної ДТП становить 90%, а відповідача ОСОБА_1 10%.

Згідно з рахунком-фактурою № АХ0-001490 від 14.02.2017, вартість відновлюваного ремонту пошкодженого транспортного засобу Skoda Fabia, днз НОМЕР_1 , становить 55666,66 грн.

Відповідно до звіту № 0043/17/1 від 27.03.2017, вартість відновлюваного ремонту пошкодженого застрахованого транспортного засобу Skoda Fabia, днз НОМЕР_1 , становить 55804,71 грн.

Згідно з умовами Договору страхування ПАТ СК «ПЗУ Україна» сплатило страхувальнику суму страхового відшкодування у розмірі 54884 грн.

ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» вважало, що в них виникло право вимоги (суброгація) до ОСОБА_1 про відшкодування завданої майнової шкоди у розмірі 5488,40 грн (54884 грн х 10% = 5488,40 грн).

В той же час, цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання страхової події була забезпечена в ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/9040706.

07.08.2019 ПАТ СК «ПЗУ Україна» звернулося з вимогою про відшкодування завданої майнової шкоди до ПАТ «НАСК «ОРАНТА».

Однак ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відмовило у здійсненні страхового відшкодування на підставі пп. 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На думку позивача, оскільки ПАТ «НАСК «ОРАНТА» було відмовлено у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», то у ПАТ СК «ПЗУ Україна» виникло право вимоги до відповідача, як до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Відповідач ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, де зазначив, що вигодонабувача за договором страхування призначено не було, а отже і суб`єкта, що має виключні повноваження з подання заяви про страхове відшкодування. Право подати таку заяву мала як страхова компанія, так і ОСОБА_2 в межах, призначених законом. Заявив, що обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті ДТП такої шкоди.

ОСОБА_1 зазначив, що після здійснення виплати ОСОБА_2 ПАТ «СК «ПЗУ Україна» в розмірі 54884,00 грн мало право в порядку регресу звернутися до ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «Оранта» з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування в процентному співвідношенні ступеня вини 10%, яке встановлене Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.11.2018. Тому, позивачу для реалізації свого права на стягнення суми страхового відшкодування необхідно було вчасно звернутися до страховика особи, яка завдала шкоду, ОСОБА_1 , який виконав всі вимоги, покладені на нього договором про страхування цивільно-правової відповідальності.

Представник ПАТ «НАСК «ОРАНТА» надав пояснення щодо позову, де зазначив, що ПАТ «СК ПЗУ Україна» протягом року з моменту скоєння ДТП не було подано заяву про виплату страхового відшкодування шкоди, завданого майну потерпілого, що є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

В апеляційній скарзі представник ПАТ «НАСК «ОРАНТА» просить рішення суду першої інстанції змінити, виключивши із мотивувальної частини рішення висновок суду про те, що згідно з договором, а також відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у третьої особи ПАТ «HACK «ОРАНТА» виник обов`язок з виплати страхового відшкодування і тому доводи ПАТ «HACK «ОРАНТА» щодо пропущення строків на подання заяви ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на страхове відшкодування є помилковими.

Послались на те, що відшкодування шкоди може покладатися на особу, відповідальність якої застрахована у випадку, якщо у страховика не виник обов`язок здійснювати виплату страхового відшкодування через дії (бездіяльність) страхувальника, іншої особи, відповідальність якої застрахована.

Якщо ж підставою відмови були дії (бездіяльність) потерпілого (його представника), іншої особи, яка має право на отримання страхового відшкодування, то всі негативні наслідки, пов`язані із відмовою страховика у виплаті страхового відшкодування, не повинні перекладатись на особу, відповідальність якої застраховано. Тому суд вірно визначив безпідставність вимог позивача до відповідача. Річний строк звернення до страхової компанії є присікальним та поновленню не підлягає. Стягнення з особи, відповідальність якої застрахована, страхового відшкодування, яке мало б бути сплачене страховиком (за умов звернення до страховика в річний строк), суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Вважає, що негативні наслідки від пропуску строку звернення до страхової компанії має нести позивач, а не відповідач чи третя особа.

Послався на правовий висновок щодо застосування відповідних норм права, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18):

Закріплене в положеннях підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про його виплату не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою та підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданого внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу збитку на підставі договору добровільного майнового страхування.

Учасники справи не скористались правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, що не перешкоджає перегляду рішення районного суду відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України.

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та розмір шкоди, без повідомленням учасників справи.

За нормою ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За правилами ст. 375 ЦПК України Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення в оскарженій частині відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 09 лютого 2017 року, об 08 год. 10 хв., ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_3 , рухаючись на перехресті вул. Культури з проспектом Науки у м. Харкові, не врахував дорожню обстановку та допустив зіткнення з автомобілем «Skoda Fabia», державний номер НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , чим порушив п. 12.3 ПДР України. В свою чергу, водій ОСОБА_2 , рухався на заборонений сигнал світлофору, не надавши можливості транспортному засобу «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_3 , що завершував рух через перехрестя, безперешкодно завершити проїзд перехрестя. У результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 листопада 2018 року, яка набрала законної сили постановою судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду від 11 січня 2019 року, винними у вчиненні даній дорожньо-транспортній пригоді та адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Як зазначив суд, якщо визначати в процентному відношенні ступінь вини двох водіїв в даній ДТП, то вина водія автомобіля «Skoda Fabia», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_2 становить 90%, а порушення ним Правил ДРУ є більш суттєвим, тому що саме його дії призвели до ДТП. Провадження по справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно ОСОБА_1 , ОСОБА_2 закриті у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Отже, вина водіїв ОСОБА_1 , ОСОБА_2 в дорожньо-транспортній пригоді за наявності вище приведеної постанови суду, доказуванню не підлягає.

ОСОБА_1 , який є власником автомобіля «AUDI A6», реєстраційний номер НОМЕР_3 , застрахував свою цивільну відповідальність в ПАТ НАСК «Оранта», з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну, у розмірі 100 000 грн. Повідомлення про страховий випадок надіслано ПАТ НАСК «Оранта» ОСОБА_1 09.02.2017.

Цивільно-правова відповідальність винного на 90% у ДТП водія автомобіля ОСОБА_2 (його автомобіль) застрахована в ПрАТ СК «ПЗУ Україна» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АЕ 003770 від 24.05.2016 за полісом А1/9987069. Ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну 100 000 грн.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» просило стягнути з ОСОБА_1 в порядку суброгації сплачене страхове відшкодування в розмірі 5488,40 грн.

Як вбачається з інформації ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відмовило у виплаті страхового відшкодування на підставі ст. 37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до п. 37.1.4 ст. 37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого з моменту скоєння дорожно-транспортної пригоди. Отже, у зв`язку з пропущенням строків на подання заяви про страхове відшкодування, ПАТ «НАСК «ОРАНТА» відмовила ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» у виплаті страхового відшкодування по даному випадку.

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд із посиланням на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18, яка відступила від висновку, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс18, свої висновки мотивував тим, що відсутні підстави для стягнення заявленої суми відшкодування з відповідача, оскільки згідно з договором, а також відповідно до положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у третьої особи ПАТ «НАСК «ОРАНТА» виник обов`язок з виплати страхового відшкодування.

Суд вказав, що доводи ПАТ «НАСК «ОРАНТА» щодо пропущення строків на подання заяви ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна»» на страхове відшкодування є помилковими.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком районного суду, який обґрунтовано та відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України застосував вказану правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-176цс18.

Відповідно до норм статті 993 Цивільного кодексу України (ЦК) та статті 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Такий перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. Під час суброгації нового зобов`язання із відшкодування збитків не виникає, відбувається заміна кредитора: потерпілий, яким є страхувальник або вигодонабувач, передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди.

А регрес це право особи, яка здійснила відшкодування шкоди, заподіяної не її діями, звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого заподіяно шкоду. Регрес характеризується тим, що правовідношення, за яким особа здійснила відшкодування, припинилося, у зв`язку з чим виникло нове правовідношення, пов`язане саме з регресною вимогою.

Суброгація допускається у договорах майнового страхування, правовою підставою її застосування є стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування».

Право регресу регулюється частиною першою статті 1191 ЦК України. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/9320/15-ц.

Таким чином у даній справі позивач ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (Страховик) після сплати страхового відшкодування ОСОБА_2 за його пошкоджений внаслідок ДТП автомобіль замінила ОСОБА_2 в якості кредитора відповідача ОСОБА_1 , чия відповідальність застрахована у ПАТ «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА». ОСОБА_1 вчасно заявив до страховика про страховий випадок, цей факт сторонами не оспорювався та не оскаржувався апелянтом, і тому правила ст. 37 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» про присікальний річний строк у даному випадку не застосовуються. Наведені з цього приводу заперечення ПАТ «НАСК «ОРАНТА» є безпідставними, оскільки вони ґрунтуються на помилковому розумінні характеру вимог ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», які ґрунтуються не на регресі, а на суброгації. Тому суд не вийшов поза межі заявлених вимог, а лише зазначив про те, що за даним позовом належним відповідачем є не ОСОБА_1 , в його страхова компанія ПАТ «НАСК «ОРАНТА».

Наведені з цього приводу доводи скарги є безпідставними і спростовують матеріалами справи.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Підстав для перерозподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не встановлено.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна страхова компанія «ОРАНТА» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення лише у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 30 грудня 2020 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді колегії С.С. Кругова.

О.Ю. Тичкова.