Номер провадження: 22-ц/813/1585/20
Номер справи місцевого суду: 1532/1889/12
Головуючий у першій інстанції Погорєлов І. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Павлючук Ю.В.,

переглянувши у судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванівського районного суду Одеської області від 12 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

26 лютого 2010 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди.

Мотивуючи свої вимоги тим, що між ним та ОСОБА_1 було укладено договір від 13 березня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_1 , як фізична особа, зобов`язалася за 2008-2009 роки виплатити в серпні 2009 року йому, ОСОБА_2 60 000,00 гривень, дане зобов`язання виникло з тієї підстави, що ОСОБА_2 працював агрономом в ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» та отримував офіційно мінімальну заробітну плату, претензій по виплаті якої він не має. За домовленістю з ОСОБА_1 , яка є директором даного товариства він у 2007 році окрім офіційної заробітної плати, як винагороду за свою працю також отримав грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 25 000,00 грн., надалі між ними була усна домовленість щодо виплати йому винагороди за працю за 2008 рік у розмірі 35000,00 грн., а за 2009 рік у розмірі 25 000,00 грн., проте у зв`язку з невиконанням обіцянки ОСОБА_1 у 2008 році, сторони 13 березня 2009 року підписали вищевказаний договір, разом з тим ОСОБА_1 від його виконання відмовилася та належних ОСОБА_2 коштів не виплатила, що стало підставою для звернення до суду.

В уточненій позовній заяві від 14 серпня 2019 року ОСОБА_2 просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 169 571,19 грн., яка складається з основного боргу у розмірі 60 000,00 грн., 3% річних у розмірі 13 394,00 грн. та втрат від інфляції у розмірі 96 177,19 грн..

Також просив стягнути з відповідача витрати понесенні на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 5 652,00 грн. та моральну шкоду у розмірі 20 000,00 грн., обґрунтовуючи її наявність тим, що у зв`язку з невиконання свого зобов`язання ОСОБА_1 , йому довелося багато років у судовому порядку доводити правомірність своїх вимог, так як ОСОБА_1 заперечувала факт підписання даного договору, йому як інваліду 2 групи, хворій людині, якій важко пересуватися та у зв`язку з цим довелося їздити до суду в інший район.

Позивач та його представник у судовому засіданні наполягали на задоволенні позову в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з`явилася, проте присутній у судовому засіданні представник відповідача, вказав, що позов не визнає у повному обсязі та просить відмовити у його задоволенні у зв`язку з тим, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах саме з ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс», а не з ОСОБА_1 , також ОСОБА_1 підписувала договір на який посилається позивач як директор товариства. Також у судовому засіданні представник відповідача зазначив, що трудовий договір на який посилається відповідач є не зареєстрованим, не містить дати укладання, тому жодних правових наслідків за собою не тягне, тобто є нікчемним, з умов договору, а саме п.1 не зрозуміло хто кому повинен сплачувати дані кошти та за які виконанні роботи, при цьому звернув також увагу суд на те, що в трудовій книжці ОСОБА_2 вказано що він працював у товаристві на посаді агронома, а в договорі від 13.03.2009 року вказана його посада як головний агроном. Також вказав на те, що жодної домовленості між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про сплату додаткових коштів за виконану роботу не було, можливо просто йшли розмови про надання будь-якої допомоги, але не більше. Зазначив, що йому не відомо самі обставини написання трудового договору від 13.03.2009 року. Таким чином просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, в тому числі і у стягненні моральної шкоди.

Рішенням Іванівського районного суду Одеської області від 12 листопада 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , директора ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» на користь ОСОБА_2 суму боргу за договором від 13 березня 2009 року в розмірі 169 571,19 грн., яка складається з: 60 000,00 грн. сума боргу; 13 394,00 грн. 3 % річних; 96 177,19 грн. витрати від інфляції; стягнуто моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн., витрати на проведення почеркознавчої експертизи у розмірі 5 652,00 грн..

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1 849,39 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі директора ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Розгляд справи призначено на 23 грудня 2020 року, однак відповідно до розпорядження голови Одеського апеляційного суду про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи Одеського апеляційного суду від 16 жовтня 2020 року №12, у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації в м. Одесі та із підтвердженням у працівників Одеського апеляційного суду діагнозу COVID-19, з метою запобігання поширенню захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, серед співробітників та відвідувачів Одеського апеляційного суду та забезпечення безпечних умов праці працівникам суду тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: помаранчевий або червоний, зупинено розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Окрім того, згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Сторони сповіщені належним чином, при цьому, явка сторін не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 30 грудня 2020 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах заяви та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню за таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що хоча спірний договір від 13 березня 2009 року укладений між сторонами на бланку трудового договору, за своєю правовою природою він не може вважатися трудовим договором, оскільки у ньому відсутні обов`язкові реквізити договору, не зазначено, які роботи має виконувати працівник, не вказано розмір оплати даної праці, час виконання робіт та інше.

Разом з тим, укладений між сторонами договір у п.1 містить умову про виплату грошового зобов`язання у розмірі 60 000,00 грн. за 2008-2009 року у серпні 2009 року. В даному пункті не вказано підстави виплати даних коштів, чітко не вказано хто кому повинен їх виплачувати.

Виходячи з тексту самого договору від 13 березня 2009 року, вбачається що ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_2 з другого боку уклали договір про те, щоб виплатити за 2008-2009 роки грошові кошти в розмірі 60 000,00 грн. в серпні 2009 року.

Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Суд першої інстанції встановив факт перебування позивача в трудових відносинах з ТОВ «Агрофірмою «Прогрес-Плюс» і в цій частині рішення районного суду не оскаржено.

Дані обставини підтверджено копією трудової книжки ОСОБА_2 , відповідно до якої позивач з 20 лютого 2007 року по 11 вересня 2009 року працював в ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» на посаді агронома.

Відповідно до умов спірного трудового договору між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , директором ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс», 13 березня 2009 року укладено договір, у якому зазначалося, що за 2008-2009 рік ОСОБА_2 підлягає виплата 60 000,00 грн. в серпні 2009 року.

Суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення зазначив, що в укладеному договорі наявна умова про виплату коштів за минулий на той час 2008 рік та за виплату грошового зобов`язання за 2009 рік, але в даному пункті не вказано підстави виплати даних коштів, чітко не вказано хто кому повинен їх виплачувати, внаслідок чого розтлумачив даний пункт договору, як зобов`язання вчинити певну дію саме відповідачем на користь позивача.

Здійснюючи тлумачення в мотивувальній частині судового рішення укладеного 13 березня 2009 року трудового договору, суд першої інстанції не врахував того, що правочин це дія особи, яка відображає її внутрішню волю. Якщо волевиявлення виражене не чітко, можливе різне тлумачення волі сторін правочину. Тому виникає необхідність у встановленні особливих правил тлумачення волі сторони правочину.

Правила тлумачення правочину мають застосовуватися і в разі автентичного тлумачення правочину його сторонами, і в разі тлумачення правочину судом. Але якщо в разі автентичного тлумачення ця норма має рекомендаційний характер, то в разі випадку тлумачення змісту правочину судом застосування правил ч. 3 і ч. 4 ст. 213 ЦК є обов`язковим.

Під час тлумачення змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає можливості з`ясувати зміст окремих частин правочину, останній встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо і в такий спосіб неможливо визначити справжню волю осіб, що вчинили правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, які мають істотне значення.

Без подання відповідних позовних вимог про визнання укладеного 13 березня 2009 року трудового договору недійсним, суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, зробивши в резолютивній частині висновок, що договір від 13 березня 2009 року укладений між сторонами на бланку трудового договору, за своєю правовою природою не може вважатися трудовим договором, хоча в описовій частині рішення суд зазначає, що позивач пояснив суду, що з 2007 року по 2009 рік він працював на посаді агронома в ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс» та отримував офіційно мінімальну заробітну плату, претензій по виплаті якої він не має. За домовленістю з ОСОБА_1 , яка є директором даного товариства він у 2007 році окрім офіційної заробітної плати, як винагороду за свою працю також отримав грошові кошти від ОСОБА_1 у розмірі 25 000,00 грн., надалі між ними була усна домовленість щодо виплати йому винагороди за працю за 2008 рік у розмірі 35 000,00 грн., а за 2009 рік у розмірі 25 000,00 грн., проте у зв`язку з невиконанням обіцянки ОСОБА_1 у 2008 році, сторони 13.03.2009р. підписали вищевказаний договір, разом з тим ОСОБА_1 від його виконання відмовилася та належних ОСОБА_2 коштів у 2009 році не виплатила, що стало підставою того, що він звільнився з посади та пред`явив позов до ОСОБА_1 .. Таким чином суд в рішенні зазначає, що позивач просить стягнути з відповідача грошові кошти у розмірі 60 000 грн. як винагороду за працю на посаді агронома в ТОВ «Агрофірма «Прогрес-Плюс».

Суд першої інстанції не зазначив, що за договір був укладений між сторонами відповідно до якого відповідач повинен сплатити на користь позивача 60 000 грн. та які обов`язки за договором повинен виконати позивач.

Колегія суддів звертає увагу на те, що предметом цивільно-правових договорів є результат праці, який підлягає вимірюванню у конкретних фізичних величинах, а не процес роботи.

Отже, за наявності ознак, притаманних саме трудовим відносинам, укладається трудовий договір, за наявності ж ознак, притаманних цивільно-правовим відносинам, укладається цивільно-правовий договір.

У Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 04 липня 2018 року у справі №820/1432/17 (провадження №К/9901/15518/18) та Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 травня 2018 року у справі №127/21595/16-ц (провадження №61-10203св18) йдеться про те, що частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Цивільно-правовий договір - це будь-який вид договору, який укладається відповідно до вимог не трудового, а цивільного законодавства.

Тобто, між сторонами виникли трудові правовідносини, оскільки спірний договір, який був укладений між сторонами по справі не містить конкретних відомостей про результат виконуваної позивачем роботи, про об`єм робіт, які він повинен був виконувати за умовами договору, що притаманно цивільно-правовим угодам.

Предметом договору був саме процес праці, а не її кінцевий результат.

Основною ознакою, що відрізняє цивільні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Виконавець, який працює за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ними ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, працівник не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

З аналізу наведеного вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Наведений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 04.07.2018р. у справі №820/1432/17, від 26.09.2018р. у справі №822/723/17 та від 06.03.2019р. у справі №802/2066/16-а.

Ще одна відмінність між зазначеними договорами полягає в тому, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату підприємства, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації, тощо.

Однак, у зазначеному договорі не зазначено який саме кінцевий результат роботи повинен здійснити ОСОБА_2 .. Жодним пунктом договору не встановлено обсяг виконуваної роботи, що повинні були бути відображені в акті їх приймання. Не містяться у них і відомості щодо того, який саме конкретний результат роботи повинен передати виконавець замовникові, не визначено переліку завдань роботи, її видів, кількісних і якісних характеристик.

Аналізуючи зазначене, судова колегія робить висновок про те, що суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що між сторонами виникли цивільно правові відносини.

Згідно із положеннями статті 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згодний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

За приписами статті 51 ЦПК України, суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України (2004 року), норми якої кореспондуються зі статтею 51 ЦПК України (в редакції Закону №2147-VIІІ, чинній з 15.12.2017р.). Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Аналогічна правова позиція викладена й в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, провадження №14-61цс18.

Так, позивачем в позовних вимогах визначений відповідач, а саме ОСОБА_1 .. Оскільки судом встановлено, що ОСОБА_2 перебував в трудових відносинах саме із ТОВ Агрофірма «Прогрес-Плюс», спір виник щодо оплати праці, а тому у данному випадку директор товариства ОСОБА_1 не може бути належним відповідачем у справі, оскільки директор лише здійснює представництво юридичної особи.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу скаргою ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Іванівського районного суду Одеської області від 12 листопада 2019 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування боргу та стягнення моральної шкоди відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 30 грудня 2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік