МИКОЛАЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 485/1959/19
Провадження № 22-ц/812/2105/20
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Миколаївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

із секретарем судового засідання Лівшенко О.С.,

за участі ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою Дочірнього підприємства «Південне» на рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року, ухвалене під головуванням судді Квєтка І.А. в приміщенні того ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства "Південне" про розірвання договору оренди земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства "Південне" (далі - ДП "Південне") про розірвання договору оренди земельної ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,1130 га, кадастровий номер :07:000:0004, що розташована в межах території Киселівської сільради Снігурівського району Миколаївської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно СТА 747265, виданим 13 жовтня 2015 року Снігурівським районним управлінням юстиції на заміну державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 0386218, виданого 06 квітня 2004 року Снігурівською райдержадміністрацією Миколаївської області, індексний № 45589131, та витягом з Держреєстру речових прав на нерухоме майно від 13.10.2015 року, номер запису про право власності 11585331, реєстраційний № 57.

Вказана земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача відповідно до договору оренди землі № 274 від 14.08.2008 року, який зареєстрований у Снігурівському райвідділі Миколаївської регіональній філії Центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.07.2009 року за № 28.

Згідно п. 8 та п. 43 Договір укладений строком на 15 років, і набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації, тобто строк дії договору - до 30.07.2024 року.

Пунктом 39 договору оренди землі №274 від 14.08.2008 року передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є письмове попередження іншої сторони за 30 днів до моменту розірвання договору.

У травні 2019 року з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналася про здачу належної їй земельної ділянки відповідачем у суборенду ТОВ ДП «Південне». Договір суборенди укладений 09.10.2017 року, зареєстрований у Держреєстрі 26.12.2017 року, номер запису про інше речове право 24223317, що підтверджується Інформаційною довідкою від 06.05.2019 року, номер довідки 165579593.

У зв`язку з цим, в 2019 році рекомендованими листами від 10.05.2019 року та від 09.07.2019 року позивачка попередила відповідача про розірвання дії договору в односторонньому порядку, які отримані відповідачем відповідно 16.05.2019 року та 16.07.2019 року.

Однак на теперішній час, належна їй земельна ділянка засіяна відповідачем.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 вважає, що відповідач ухиляється від розірвання договору оренди землі і повернення земельної ділянки, тому вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року позов ОСОБА_2 до ДП "Південне" про розірвання договору оренди земельної ділянки задоволено.

Розірвано договір оренди № 274 земельної ділянки площею 4,1130 га, кадастровий номер :07:000:0004, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, укладений 14 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та Дочірнім підприємством "Південне", зареєстрований 30 липня 2009 року у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, запис у Державному реєстрі земель за № 28, припинивши за Дочірнім підприємством "Південне" право оренди даної земельної ділянки (номер запису про інше речове право: 24222527).

Не погодившись з рішенням суду, ДП «Південне» звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, а тому просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити у задоволені позову.

В апеляційній скарзі ДП «Південне» зазначає, що 14.08.2008 між ДП «Південне» та ОСОБА_5 укладено договір оренди землі за № 274, п. 39 якого визначено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є письмове попередження іншої сторони за 30 днів до моменту розірвання договору. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

В той же час, за умовами статті 31 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом.

За приписами частини 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Позивачем на даний час виконуються обов`язки, покладені на нього приписами статей 24 і 25 Закону України «Про оренду землі» та умовами договору, знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджало б передбаченому договором використанню земельної ділянки, не відбувалося, підстави, визначені Земельним кодексом України та іншими законами України, відсутні.

Зважаючи на вищевикладене, апелянт вважає, що законодавством передбачено дострокове розірвання договору оренди землі за рішенням суду виключно у випадках, визначених частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі». А о скільки жодна з умов, що визначені частиною 1 статті 32 Закону України «Про оренду землі», не настала, підстави для дострокового розірвання Договору за рішенням суду відсутні.

До того ж вважає, що відповідно до частини 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі», розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Згідно частини 1 статті 34 Закону України «Про оренду землі», у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором.

Так, пунктом 37 Договору визначено, що дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання Орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи - Орендаря. Крім того, зазначеним пунктом Договору регламентовано, що договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом.

Пунктом 38 Договору передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Таким чином, ДП «Південне» вказує, що пунктами 37 і 38 Договору передбачені випадки припинення дії договору та виключні шляхи його розірвання.

Водночас, положення Договору про те, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається міститься в окремому пункті Договору, проте не містить положення про однозначне припинення дії договору та відповідні правові наслідки.

При укладенні Договору сторони визначили умови повернення земельної ділянки після припинення дії договору, однак умови та порядок повернення земельної ділянки Орендодавцю у разі розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку у Договорі відсутні, при укладенні Договори домовленість між сторонами щодо таких умов не досягалася.

Тому вважає, що при укладенні Договору в частині визначення пунктом 39 положення про допущення розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку дії сторін правочину не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а саме сторони не досягали домовленості щодо правових наслідків розірвання договору в частині визначення умов та порядку повернення земельної ділянки орендодавцю у разі розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку, тобто положення пункту 39 договору по своїй суті є декларативними та не передбачили правових наслідків при настанні зазначених обставин (розірванні договору в односторонньому порядку), що відобразились би (у разі домовленості сторонами на стадії укладення договору) у визначенні чіткого порядку та умов повернення земельної ділянки, що мало б правовим наслідком повернення земельної ділянки орендодавцю. До того ж, ні у зазначеному пункті 39 Договору, ні в інших пунктах договору сторони не узгодили, за невиконання яких саме умов договору його орендодавець вправі розірвати договір в односторонньому порядку.

Таким чином, на думку апелянта, визначене пунктом 39 договору положення про допущення розірвання договору оренди землі є нікчемним та в силу імператив статті 216 Цивільного кодексу України не створює юридичних наслідків.

Водночас, спірний пункт договору передбачає право орендодавця на односторонню відмову від договору, яке є окремим способом розірвання договору й відрізняється від його розірвання на вимогу однієї зі сторін.

Згідно ч. 1 ст. 291 ГК України, одностороння відмова від договору оренди не допускається. Крім того, за умовами ст. 782 ЦК України, яка є спеціальною нормою, що регулює право наймодавця відмовитися від договору найму, єдиною підставою відмови від договору встановлено лише обставину невнесення наймачем плати за користування річчю протягом трьох місяців підряд, в той час як всупереч цій нормі пункту 39 Договору містять інші підстави такої відмови.

З огляду на вищевикладене, ДП «Південне» вважає підстави для дострокового припинення дії договору відсутні, обставини, що зумовили б припинення або розірвання договору оренди землі не наставали.

Крім того, ДП «Південне» зазначає про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, що подана ОСОБА_2 позовна заява не містить реєстраційного номеру облікової картки платника податків або номеру і серії паспорта позивача, проте, суддею не винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Посилаючись на викладене, ДП «Південне» просить скасувати рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року.

Від позивачки надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні позивачка не визнала доводи апеляційної скарги, просила її залишити без задоволення, надавши пояснення аналогічні відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники процесу до судового засідання не з`явилися, хоча про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні ( ст.263 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин ( ст. 264 ЦПК України).

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 4,1130 га, кадастровий номер :07:000:0004, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в межах території Киселівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 виданого 13 жовтня 2015 року на заміну державного акта на право власності на земельну ділянку серії МК № 036218 від 06 квітня 2004 року.

Державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачкою проведена державним реєстратором Снігурівського районного управління юстиції Корженко О.Ю. 12 жовтня 2015 року, номер запису про право власності: 11585331, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 45589864 сформованого 13 жовтня 2015 року.

Відповідно до укладеного договору оренди землі № 274 від 14 серпня 2008 року, який 30 липня 2009 року зареєстровано у Снігурівському районному відділі Миколаївської регіональної філії центру АЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 28, ОСОБА_2 передала в оренду належну їй земельну ділянку ДП "Південне" строком на 15 років. На підставі акту приймання-передачі від 14 серпня 2008 року позивач прийняв в оренду земельну ділянку загальною площею 4,11 га.

Право оренди за відповідачем зареєстроване 26 грудня 2017 року державним реєстратором Миколаївської обласної філії КП "Центр державної реєстрації" Гавриловою Н.О., номер запису про інше речове право: 24222527, про що свідчить надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №165579593 сформована 06.05.2019 року.

Пунктом 39 договору оренди передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається. Умовами розірвання договору в односторонньому порядку є письмове попередження іншої сторони за 30 днів до моменту розірвання договору.

10 травня та 09 липня 2019 року позивачка зверталася до відповідача з письмовими попередженнями про те, що вона бажає розірвати договір оренди земельної ділянки від 14 серпня 2008 року в односторонньому порядку у відповідності до п. 39 договору, які відповідач отримав 16 травня та 16 липня 2019 року.

За результатами розгляду заяв позивачки, відповідачем були надані відповіді про те, що договір оренди землі є чинним та діє до 30 липня 2024 року, підстави для розірвання договору та негайного повернення земельної ділянки власнику не вбачаються.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 165579593 сформованого 06 травня 2019 року, 26 грудня 2017 року державним реєстратором Миколаївської обласної філії КП "Центр державної реєстрації" Гавриловою Н.О. проведено державну реєстрацію договору суборенди землі належної позивачці, укладеного 09 жовтня 2017 року між ДП "Південне" та ТОВ ДП "Південне", строком дії до 30 липня 2024 року.

Статтею 8 Закону України "Про оренду землі" визначено, що орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця (крім випадків, визначених законом). Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду.

02 серпня 2017 року ДП "Південне" направляло позивачці лист, в якому просив надати згоду на укладання договору суборенди належної їй земельної ділянки з ТОВДП "Південне" в межах строків договору оренди землі від 14 серпня 2008 року. Відповідь просили надати письмово протягом одного місяця з дня отримання зазначеного листа, на що відповіді не отримали.

Проаналізувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку про наявність підстав для розірвання договору.

Також судом першої інстанції встановлено, що договір підписаний обома сторонами, зареєстрований у встановленому порядку, сторонами протягом тривалого часу виконувалися його умови, відповідач продовжує користуватися земельною ділянкою на підставі договору, положення п. 39 Договору є чітким та зрозумілим для його виконання, тому посилання відповідача про нікчемність вказаного положення договору про одностороннє розірвання, як таке, що не спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не знайшли свого підтвердження належними доказами.

Рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області від 15 червня 2020 року відмовлено в задоволенні позову ДП "Південне" до ОСОБА_2 про визнання недійсним пункту договору оренди землі, яке набрало чинності 07 серпня 2020 року.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Висновки суду відповідають обставинам справи та законодавству, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі і зазначеному в тексті рішення.

Так, частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також в разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.3 ст.6 ЦК України).

За правилами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Згідно ч.ч.3,4 ст.31 Закону "Про оренду землі" на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Аналіз ст. ст. 525, 651 ЦК та ст. 31 Закону "Про оренду землі" дає підстави для висновку, що законодавець допускає можливість розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку у разі, якщо це передбачено умовами такого договору.

За такого, дійшовши висновку, що позивачка виявила бажання розірвати укладений з відповідачем Договір та врахувавши, що вимога ОСОБА_3 не суперечить ст. ст.525, 651 ЦК та ст. 31 закону «Про оренду землі» та відповідає умовам Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Таке застосування норм цивільного та земельного законодавства відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 420/504/16ц (провадження № 61-6268св18) при розгляді справи з аналогічними обставинами.

Доводи апеляційної скарги, що правила п.39 Договору суперечать положенням законодавства щодо неможливості одностороннього розірвання договору оренди без встановлення порушень орендарем умов Договору, а тому є нікчемним, суперечить загальним принципам, викладеним у ч.3 ст.6 ЦК щодо права сторін відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зазначені норми права не містять вказівок на неможливість відступлення від цього правила, а, навпаки, передбачають право сторін договору по іншому вирішити ці відносини.

До того ж сторони укладали спірний договір за зразком типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 березня 2004 року № 220. Пункт 39 типового договору передбачає альтернативу у визначенні права на розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку (допускається - не допускається).

Не може впливати на можливість застосування п.39 Договору і відсутність конкретних умов або дій сторін угоди, за яких це правило застосовується, а також не визначеність в угоді правових наслідків такого розірвання, на що посилається апелянт, оскільки Закон не передбачає необхідності (обов`язковості) узгодження сторонами та зазначення в Договорі певних умов для реалізації права на одностороннє розірвання договору, а також правових наслідків цих дій.

Не спростовують право, передбачене п.39 Договору, й положення п.38 даного Договору. Підстави, визначені п.38 доповнюються підставами, зазначеними п.39 Договору, а не є такими, що суперечать одне одному та свідчать про нікчемність останніх.

Отже, твердження апелянта не доводять порушення судом першої інстанції вимог цивільного та земельного законодавства, та не є достатньою підставою для скасування судового рішення та відмови в позову.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, на те, що подана ОСОБА_2 позовна заява не містить реєстраційного номеру облікової картки платника податків або номеру і серії паспорта позивача, проте, суддею не винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху, не є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, викладені в ч. 3 ст. 376 ЦПК України, серед яких відсутні підстави, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі.

В інших випадках відповідно до ч.2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого не відбулося в даному випадку.

При цьому колегія суддів враховує, що в матеріалах справи наявні копії паспорту позивачки та реєстраційного номеру облікової картки платника податків.

Обговорюючи відповідність обраного позивачкою способу захисту, виходячи з положень ч.3 ст. 651 ЦК, що у разі односторонньої відмови від договору, якщо це право встановлено договором, він є розірваним, колегія суддів виходить з наступного.

З цього питання в судовій практиці існують різні підходи до визначення відповідної вимоги - розірвання договору, визнання договору розірваним, або витребування земельної ділянки. Такі позиції викладені у постановах Верховного Суду від 16 травня 2018 року (справа № 420/504/16ц), від 21 лютого 2018 року (справа № 420/557/16ц), від 5 вересня 2018 року (справа № 235/539/17).

При вирішенні цього питання у даній справі апеляційний суд виходить з положень Закону «Про оренду землі», норми якого є спеціальними по відношенню до загальних норм цивільного законодавства. Відповідно до змісту ст.32 цього закону розірвання договору може відбутися або за домовленістю між сторонами, або, у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала вимогу про розірвання договору, за рішенням суду.

Крім того, речове право орендаря земельної ділянки підлягає державній реєстрації, а скасування цієї реєстрації у разі дострокового припинення договірних зобов`язань може бути здійснено на підставі судового рішення про розірвання угоди.

Враховуючи особливості правовідносин щодо оренди землі та положення земельного законодавства, апеляційний суд вважає позовну вимогу про розірвання договору найбільш ефективним способом захисту прав орендодавця.

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Руїз Торія проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги фактично відтворюють доводи позовної заяви та містять суб`єктивне тлумачення апелянтом як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення про задоволення позовних вимог були належним чином оцінені подані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. При вирішенні даної справи судом правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381, 382, ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу дочірнього підприємства «Південне» залишити без задоволення.

Рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 02 листопада 2020 року без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з дня її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складання її повного тексту до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року