Справа № 476/473/20
Провадження № 2/476/165/2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22.12.2020 року с.м.т. Єланець
Єланецький районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого - судді Чернякової Н.В.
за участю секретаря Минаєвої Н.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів
28.07.2020 року представник військової частини НОМЕР_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів.
Свої вимоги мотивує тим, що 07.11.2014 року ОСОБА_1 наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №238 від 07.11.2014 року призначений на посаду водія-слюсара взводу технічного забезпечення 2 механізованого батальйону та зарахований в розпорядження командира з 24.07.2015 року наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №155 від 24.07.2015 року. Під час проходження військової служби відповідач 01.04.2015 року не повернувся з лікувального закладу без поважних причин. Вказані дії відповідача призвели до нанесення шкоди військовій частині у вигляді переплати грошового забезпечення останньому.
Посилаючись на викладене просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь військової частини НОМЕР_1 6641,27 грн. шкоди завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів, 2304,52 грн. шкоди завданої надлишковою переплатою Єдиного соціального внеску, 996,19 грн. шкоди завданої надлишковою переплатою податку на доходи фізичних осіб та судові витрати по справі.
Ухвалою від 02.09.2020 року суддя прийняла позовну заяву до розгляду та відкрила провадження у справі, а також у відповідності до ст. 187 ЦПК України вирішила розглядати дану справу за правилами загального позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, до суду направив заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. В разі неявки відповідача в судове засідання просив провести заочний розгляд справи.
Відповідач у визначений строк відзив до суду не направив, у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, тому, у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за заявою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявній в ній доказів.
Відповідно до ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.
Вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку.
Так, відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.
Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Як слідує з матеріалів справи та встановлено судом 07.11.2014 року відповідач ОСОБА_1 наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 № 238 призначений на посаду водія-слюсара взводу технічного забезпечення 2 механізованого батальйону ВОС 837037А (а.с. 18) та зарахований в розпорядження командира з 24.07.2015 року наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №155 від 24.07.2015 року (а.с. 17).
В ході розгляду справи встановлено, що під час проходження військової служби відповідач ОСОБА_1 01.04.2015 року не повернувся з лікувального закладу без поважних причин, що підтверджується актом проведення службового розслідування за фактом неповернення з лікувального закладу солдатом ОСОБА_1 (а.с. 14-15).
Із витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) про результати службового розслідування слідує, що водія-слюсаря відділення технічного забезпечення 2 механізованого батальйону солдата ОСОБА_1 визнано таким, що 01.04.2015 року не повернувся з лікувального закладу (а.с. 19).
Неповернення відповідача з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_1 призвело до нанесення шкоди позивачеві, що підтверджується наступними доказами.
Із матеріалів справи слідує, що при проведені Південним територіальний управлінням внутрішнього аудиту Департаменту внутрішнього аудиту (фінансового та відповідності) фінансово-господарської діяльності військової частини польова пошта НОМЕР_2 за період з 01 січня 2014 по 31 грудня 2017 року, згідно складеного звіту від 10 квітня 2018 року № 234/3/2/30/аз було виявлено переплату грошового забезпечення відповідачу ОСОБА_1 з дати самовільного залишення військової частини в сумі 6641,27 грн.
Відповідачеві було нараховано грошове забезпечення в сумі 6641,27 грн. та виплачено на картковий рахунок в АО "УкрСиббанк", що підтверджується витягом з видаткової відомості за лютий 2015 року та реєстром на виплату грошового забезпечення завіреним банківською установою (а.с. 4-6).
Дана переплата відбулася внаслідок дій відповідача, а саме самовільного залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин тривалістю понад один місяць.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ "Про військовий обов`язок та військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Частиною 1 ст. 9 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно ч. 6 ст. 9 ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за військовослужбовцями, захопленими в полон або заручниками, а також інтернованими в нейтральних державах або безвісно відсутніми, зберігаються виплати в розмірі посадового окладу за останнім місцем служби, окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років, інших щомісячних додаткових видів грошового забезпечення постійного характеру та інші види грошового забезпечення з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення. Дія цього пункту не поширюється на військовослужбовців, які добровільно здалися в полон, самовільно залишили військові частини (місця служби) або дезертирували зі Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Пунктом 34.4 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям ЗС України та деяким іншим особам, затверджена Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260, яка визначає порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, встановлено, що військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби на строк понад 10 діб, незалежно від причини залишення, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.
Таким чином з дня самовільного залишення відповідачем військової частини останній втратив право на отримання грошового забезпечення військовослужбовця.
Вищезазначена стаття визначає загальні умови існування цивільно-правових зобов`язань, що виникають у зв`язку із так званим безпідставним збагаченням, тобто набуттям або збереженням майна без достатньої правової підстави.
Оскільки зобов`язання із безпідставного збагачення є загальною підставою для відновлення майнового стану осіб, норми ст. 1212 ЦК України мають велике значення для вирішення спорів, пов`язаних із відновленням майнового стану.
Між тим, правила ст. 1215 Цивільного кодексу України передбачають, що не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
Верховний Суд України висловив правову позицію в постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-91цс14, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 ч. 1 ст. 1215 Цивільного кодексу України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.
Правовий аналіз ст. ст. 1212, 1215 ЦК України, зміст вищевказаного висновку Верховного Суду України, дає підстави стверджувати про те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошової допомоги або якщо відпала підстава для такої виплати, то платнику ці кошти поверненню не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача.
Отже, закон встановлює два випадки при яких здійснюється повернення безпідставно набутої заробітної плати і платежів, що прирівнюються до них, а саме: по-перше, виплата не повинна бути результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, виплата не повинна бути результатом недобросовісності з боку набувача.
Відповідачу було відомо зі змісту статті 407 КК України, що доводилась військовослужбовцям, що до моменту підтвердження факту самовільного залишення ним військової частини, яке відбудеться не раніше ніж через 10 днів з моменту виявлення його відсутності, йому не може бути припинено нарахування грошового забезпечення.
Проте, відповідач своїми діями призвів до того, що він без належних правових підстав отримав кошти, у вигляді грошового забезпечення, а отже за змістом зобов`язань, що виникають внаслідок збереження або набуття майна без достатньої правової підстави у позивача виникло право на повернення безпідставно отриманого відповідачем майна, і виник обов`язок відповідача повернути безпідставно одержане майно на загальну суму 6641,27 грн., що складається з суми грошового забезпечення.
Відповідно абз.7 п.1 ч.1 ст.4 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" за військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби), осіб рядового і начальницького складу платниками єдиного внеску є роботодавці.
Згідно до абз.2 п.1 ч.1 ст.7 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених в абзаці сьомому п. 1 ч. 1 ст. 4 цього Закону, - на суму грошового забезпечення кожної застрахованої особи.
Частинами 2 та 5 ст. 9 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" визначено, що обчислення єдиного внеску здійснюється на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок. Сплата єдиного внеску здійснюється у національній валюті шляхом внесення відповідних сум єдиного внеску на рахунки органів доходів і зборів, відкриті в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів для його зарахування, крім єдиного внеску, який сплачується в іноземній валюті розташованими за межами України підприємствами, установами, організаціями (у тому числі міжнародними) за працюючих у них громадян України та громадянами України, які працюють або постійно проживають за межами України, відповідно до договорів про добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Таким чином єдиний внесок сплачується у сумі єдиного внеску обчисленого з нарахованого єдиного внеску на суму грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до зазначеного позивач переплатив суму єдиного внеску, яка була нарахована на розмір грошового забезпечення, яке відповідач безпідставно отримав.
Розмір єдиного внеску встановлений ч. 5 ст. 8 ЗУ "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (у редакції яка діяла на момент переплати) становить 34,7 %.
Сума переплати єдиного соціального внеску на розмір грошового забезпечення становить 2304,52 грн., яка вирахувана з суми переплати грошового забезпечення - 6641,27 грн. помноженого на розмір ставки єдиного соціального внеску 34,4%.
Податковий кодекс, який регламентує порядок оподаткування доходів фізичних осіб, у тому числі військовослужбовців, не передбачає звільнення від оподаткування податком на доходи фізичних осіб грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями у зв`язку з виконанням строкової служби (у тому числі осіб, що проходять альтернативну службу), передбачених законом, які виплачуються з бюджету чи бюджетною установою (п.п. 165.1.10 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу).
Постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44 затверджено Порядок виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями та особами рядового і начальницького Складу (далі - Порядок), який визначає умови та механізм щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями.
Пунктом 3 Порядку передбачено, що виплата грошової компенсації здійснюється установами, що утримують військовослужбовців, поліцейських та осіб рядового і начальницького складу, за рахунок відповідних коштів, які є джерелом доходів цих осіб, шляхом рівноцінного та повного відшкодування втрат частини грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних у зв`язку з виконанням ними своїх обов`язків під час (проходження служби (далі - грошове забезпечення), що пов`язані з утриманням податку з доходів фізичних осіб.
Грошове забезпечення, що виплачується військовослужбовцям відповідно до ст. 9 Закону № 2011 та Постанови № 1294, згідно з п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу включається до загального місячного річного) оподатковуваного доходу платника податку як інші доходи та оподатковується за ставками 15%, установленими п. 167.1 ст. 167 Податкового Кодексу.
Таким чином переплата грошового забезпечення призвела до нанесення збитків військовій частині у вигляді переплати податку на прибуток фізичних осіб у сумі 996,19 грн., так як сплата податку здійснюється військовою частиною (податковим агентом) за рахунок отримувача прибутку (військовослужбовця).
Відповідно до зазначеного позивач переплатив суму податку на доходи фізичних осіб, який був нарахований на розмір грошового забезпечення, яке відповідач безпідставно отримав.
Сума переплати податку на доходи фізичних осіб на розмір грошового забезпечення становить 996,19 грн., яка вирахувана з суми переплати грошового забезпечення - 6641,52 грн. помноженого на розмір ставки податку 15%.
Позивач на час завдання шкоди мав статус військовослужбовця.
Відповідно до ст. 24 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою ВРУ від 23.06.1995 за № 243/95 ВР, вищий за підлеглістю командир (начальник) перевіряє обґрунтованість притягнення винної особи до матеріальної відповідальності, а також розміру стягуваної суми. У виняткових випадках, з урахуванням матеріального стану винної особи, її сімейних обставин тощо, розмір суми, що підлягає стягненню, може бути зменшено. Розмір стягуваних сум у цьому разі не може бути меншим, ніж це передбачено пунктом 10 цього Положення.
Відповідно до вимог ст. 26 Статуту внутрішньої служби ЗС України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 548-ХІУ військовослужбовці залежно від характеру вчиненого правопорушення чи провини несуть дисциплінарну, адміністративну, матеріальну, цивільно-правову та кримінальну відповідальність згідно із законом. '
Згідно вимог пункту 2, статті 5 Дисциплінарного статуту ЗС України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 № 551-XIV стосовно кожного випадку правопорушення командир зобов`язаний прийняти рішення щодо необхідності притягнення винного до відповідальності залежно від обставин скоєння правопорушення, ступеня вини, попередньої поведінки порушника та розміру завданих державі та іншим особам збитків.
Відповідно до пункту 2,3 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженою постановою КМУ 23.06. 1995 N 243/95-ВР, відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, завдана розкраданням, пошкодженням, втратою чи незаконним використанням військового майна, погіршенням або зниженням його цінності, що спричинило додаткові витрати для військових частин, установ, організацій, підприємств та військово-навчальних закладів (далі - військові частини) для відновлення, придбання майна чи інших матеріальних цінностей або надлишкові виплати. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності.
Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України - особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
Військова частина НОМЕР_1 , ( НОМЕР_2 ) згідно вимог статей 1-3 Закону України "Про правовий режим майна у ЗС України" та статей 1-3 Закону України "Про господарську діяльність у ЗС України", є суб`єктом господарської діяльності ЗС України за рахунок Державного бюджету, веде відокремлене господарство, має самостійний баланс доходів та витрат кодів економічної діяльності, а також відокремлені рахунки в Державному казначействі та банківській установі. Майно, матеріальні та грошові засоби є державною власністю (що входять до сфери управління Збройних Сил України які закріплені за військовою частиною на праві оперативного управління).
Приймаючи до уваги, що військова частина НОМЕР_1 , ( НОМЕР_2 ) являється структурним підрозділом Збройних Сил України, а Збройні Сили України відповідно до ст.3 ЗУ "Про Збройні Сили України" від 06.12.1991 року № 1934-ХП підпорядковується Міністерству Оборони України, який є центральним органом виконавчої влади і військового управління, то військова частина НОМЕР_1 , ( НОМЕР_2 ) є органом виконавчої влади, тобто виконує відповідні функції як орган держави, то шкода завдана діями відповідача не тільки військовій частині НОМЕР_1 , а інтересам держави в цілому.
Відповідно до статті 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов`язання, які виникають з угод або в наслідок заподіяння шкоди.
Приписами ст. 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків (шкоди).
Таким чином юридичній особі - військовій частині НОМЕР_1 , яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , було завдано шкоду і військова частина має право на відшкодування відповідачем, який самовільно залишив військову частину, повної суми виплачених йому коштів без належної на те правової підстави у сумі 9941,98 грн.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить з наступного.
Під час звернення до суду військовою частиною НОМЕР_1 судовий збір не сплачено. В позовній заяві позивач просив відстрочити сплату судового збору. Крім того, позивач просив стягнути судові витрати на свою користь з відповідача ОСОБА_1 .
Оскільки позовні вимоги судом задоволено повністю, позивач при зверненні до суду не сплатив судовий збір, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2102 грн. на користь держави, так як, стягнення вказаних витрат передбачено ст. 141 ЦПК України.
Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265, 280-284 ЦПК України, суд
Позовну заяву військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення шкоди завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів задовольнити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 , рахунок НОМЕР_5 в Держказначейська служба України м. Київ), суму у розмірі 6641 (шість тисяч шістсот сорок одна) грн. 27 коп. шкоди завданої отриманням без належної на те правової підстави грошових коштів.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 , рахунок НОМЕР_5 в Держказначейська служба України м. Київ), суму у розмірі 2304 (дві тисячі триста чотири) грн. 52 коп. шкоди завданої надлишковою переплатою Єдиного соціального внеску.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь військової частини НОМЕР_1 (ЄДРПОУ НОМЕР_4 , рахунок НОМЕР_5 в Держказначейська служба України м. Київ), суму у розмірі 996 (дев`ятсот дев`яносто шість) грн. 19 коп. шкоди завданої надлишковою переплатою податку на доходи фізичних осіб.
Стягнути з ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , на користь держави 2102 (дві тисячі сто дві) грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте Єланецьким районним судом Миколаївської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення буде виготовлено 31.12.2020 року.

Суддя Н.В. Чернякова