ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 738/1101/19

Головуючий у першій інстанції Савченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1393/20

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шитченко Н.В.,

суддів Бобрової І.О., Мамонової О.Є.,

із секретарем: Зіньковець О.О.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Менського районного суду Чернігівської області від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди внаслідок знищення майна,

місце ухвалення судового рішення м. Мена,

час проголошення рішення 08 год. 30 хв.

У С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , в якому, уточнивши у подальшому свої позовні вимоги, просив стягнути з відповідачки на його користь 211 740 грн у відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок пожежі, яка сталася 27 січня 2017 року в будинку за адресою: АДРЕСА_1 . У мотивування заявлених вимог зазначав, що є власником указаного будинку, який за усною домовленістю надав у тимчасове користування відповідачці та її родині для проживання. У січні 2017 року в домоволодінні сталася пожежа, яка частково знищила приміщення, в результаті чого йому була заподіяна матеріальна шкода.

Указує, що після пожежі родина ОСОБА_2 придбала у власність інший житловий будинок, де й проживає, відновити його пошкоджене нерухоме майно або у добровільному порядку відшкодувати завдані збитки відповідачка не погоджується, отже, у відповідності з правилами ст.ст. 22, 1166 ЦК України, майнова шкода підлягає відшкодуванню на його користь.

Рішенням від 23 вересня 2020 року Менський районний суд позов ОСОБА_1 задовольнив. Стягнув з ОСОБА_2 на його користь 211 740 грн завданої матеріальної шкоди. Вирішив питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати судове рішення та відмовити у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність вини відповідачки у переобладнанні мережі опалення будинку без дозволу власника, що, на думку суду, і стало причиною пожежі, оскільки в матеріалах справи відсутні докази здійснення саме нею переобладнання мережі опалення.

Скаржниця зазначає, що, обґрунтовуючи такий висновок, районний суд послався на зміст поданого нею у 2016 році позову до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю та визнання недійсним правочину купівлі-продажу нерухомого майна, у якому вона указувала, що разом з чоловіком здійснили таке переобладнання. Проте, на її переконання, зміст позовної заяви у іншій цивільній справі не може бути належним доказом у даній справі.

Стверджує, що жодних переобладнань мережі опалення житлового будинку вона особисто не вчиняла, на час вселення до будинку у 1995 році вже були встановлені твердопаливний котел та котельня, ніяких змін в їх розташування не вносилось, її покійний чоловік за свого життя виконував лише роботи по системі водяного опалення, які не стосувалися котла та димоходу.

Звертає увагу на ту обставину, що ордер на житловий будинок, як службове житло видавався її покійному чоловіку та членам його сім`ї, до якої входила і вона. На час пожежі у будинку вона проживала разом з двома синами та тіткою, проте суд у виникненні пожежі визнав винною лише її, не вияснивши при цьому, коли саме були проведені відповідні переобладнання, зокрема, до чи після смерті її чоловіка, який був основним наймачем житлового приміщення.

Наголошує на тому, що суд безпідставно вважав належними доказами на підтвердження доводів позову наданий ОСОБА_1 акт про пожежу від 28 січня 2017 року, звіт про причину виникнення пожежі та висновок інспектора ГРПП від 31 січня 2017 року, оскільки указані документи свідчать про ймовірну, а не встановлену причину пожежі. У той же час у матеріалах справи відсутні докази притягнення її до адміністративної відповідальності за порушення протипожежних норм, а також висновки пожежної експертизи щодо причин виникнення пожежі у домоволодінні.

Вважає хибним посилання районного суду на правовий висновок, викладений у постанові ВСУ від 19 серпня 2014 року, беручи до уваги відсутність у даному випадку необхідних для настання цивільно-правової відповідальності трьох елементів, зокрема, причинного зв`язку між завданою шкодою та її поведінкою.

Також не погоджується з твердженням суду першої інстанції про невиконання нею обов`язку як наймача із забезпечення належного технічного стану мережі опалення та її безпечної експлуатації, оскільки під час розгляду справи за її позовом до ОСОБА_1 , на рішення у якій є посилання у оскаржуваному судовому рішенні, факт найму житлового приміщення не встановлювався, про це суд зазначив лише у мотивувальній частині рішення, тобто підстави вважати дану обставину встановленою відсутні.

Стверджує, що ніякого дозволу на вселення до житлового будинку позивач їй не надавав, оскільки таке вселення відбулося на підставі ордеру від 27 серпня 1995 року, виданого виконкомом Менської міської ради, жодних договорів найму її родина з ОСОБА_1 не укладала, отже застосування судом норм, які регулюють права, обов`язки та відповідальність наймачів, є безпідставним. Саме позивач, як власник житла, у відповідності до приписів ст. 177 ЖК України та ст. 55 Кодексу цивільного захисту України, повинен був контролювати забезпечення належного технічного стану мережі опалення та її безпечної експлуатації у своєму житловому будинку.

Позивачем відзив на апеляційну скаргу у встановлений строк не подавався.

Ухвалою від 24 листопада 2020 року Чернігівський апеляційний суд, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦПК України, залучив до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

У наданому відзиві ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , погоджуючись з доводами апеляційної скарги та вважаючи судове рішення незаконним, просять апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . Доводи відзиву зводяться до того, що сім`я відповідачки на законних підставах вселилась у житловий будинок по АДРЕСА_1 і проживала у ньому понад 20 років, проте, на час пожежі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 фактично мешкали в інших місцях зі своїми сім`ями.

Треті особи стверджують, що переобладнання мережі опалення у житловому будинку ніхто не робив, тим більше відповідачка, яка не має для цього спеціальних знань, на час їх вселення до житла у ньому вже були встановлені твердопаливний котел та котельня.

Також зазначають, що позивачем не надано належних доказів наявності вини ОСОБА_2 у спричиненні йому майнової шкоди та її протиправної поведінки, отже підстави для задоволення позову були відсутні.

У надісланому до суду клопотанні про розгляд справи за його відсутності ОСОБА_1 зазначив про невідповідність доводів апеляційної скарги дійсним обставинам, у зв`язку з чим вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Наполягає на тому, що рішенням Менського районного суду від 29 травня 2017 року у справі № 738/2140/16-ц, яке залишене без змін апеляційним судом, були встановлені та доведені ті обставини, що він є законним власником житлового будинку, про що ОСОБА_2 була достеменно обізнана, проживала у будинку на підставі договору найму, а у період проживання здійснювала як поточний, так і капітальний ремонт, у тому числі, й переобладнання опалювальної системи в будинку для обігріву житлового будинку як газом, так і дровами, та встановлення опалювального котла на дровах.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка ОСОБА_2 в період часу, коли вона була законним наймачем житлового будинку по АДРЕСА_1 , без дозволу власника домоволодіння (позивача у справі) здійснила переобладнання мережі опалення будинку та не виконала свого обов`язку із забезпечення належного технічного стану даної мережі та її безпечної експлуатації, що і стало причиною виникнення пожежі в даному будинку.

Суд апеляційної інстанції погоджується з прийнятим висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.

У справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу будинку садибного типу з надвірними будівлями від 04 листопада 1992 року є власником житлового будинку, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

З акту про пожежу від 28 січня 2017 року вбачається, що 27 січня 2017 року о 20 год 55 хв. на горищі житловому будинку по АДРЕСА_1 , власником якого ОСОБА_2 указувала себе, сталася пожежа. Ймовірною причиною пожежі комісією у складі: провідного інспектора Менського РВ УДСНС України у Чернігівській області капітана служби цивільного захисту ОСОБА_6 , провідного інспектора Менського РВ УДСНС України у Чернігівській області капітана служби цивільного захисту ОСОБА_7 , начальника 10 ДПРЧ м. Мена майора служби цивільного захисту ОСОБА_8 зазначено неправильне влаштування та несправність димаря (а.с. 52). ОСОБА_2 з указаним актом ознайомилась, що засвідчила своїм підписом, зауважень до акту не висловила.

Відповідно до звіту про причину виникнення пожежі багатоквартирної господарчої будівлі, яка виникла 27 січня 2017 року в АДРЕСА_1 , який міститься у справі № 7 про пожежу у житловому будинку, причиною пожежі стало неправильне влаштування та несправність нагрівальних печей та димаря. При усному опитуванні очевидців пожежі та безпосередньому огляді місця пожежі встановлено, що димар котла було виготовлено з металевої труби без протипожежної розділки. Періодичний огляд димаря не проводився (а.с. 58).

У своєму висновку від 30 січня 2017 року інспектор ГРПП № 1 Менського ВП ГУНП в Чернігівській області Потійко Є.С. указав, що в ході перевірки повідомлення про факт загоряння 27 січня 2017 року житлового будинку по АДРЕСА_2 було встановлено, що власником будинку являється ОСОБА_2 , яка під час спілкування пояснила, що пожежа сталася внаслідок несправності пічного опалення. Зважаючи на відсутність ознак будь-якого злочину, перевірка по даному факту була припинена (а.с. 10).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 391/20-24 від 16 червня 2020 року вартість ремонтно-відновлювальних (будівельних) робіт житлового будинку (житлового будинку А-1 та веранди а-1) за адресою: АДРЕСА_1 , що був пошкоджений внаслідок пожежі, яка відбулася 27 січня 2017 року, та розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок даної пожежі, становить 211 740 грн (а.с. 131-140).

Звернувшись з позовом про стягнення матеріальної шкоди, ОСОБА_1 зазначав, що ОСОБА_2 , проживаючи у належному йому на праві власності будинку по АДРЕСА_1 , не дотрималась правил пожежної безпеки, у зв`язку з чим 27 січня 2017 року в домоволодінні сталася пожежа, внаслідок якої йому завдані матеріальні збитки у розмірі 211 740 грн, відшкодувати які у добровільному порядку відповідачка не бажає.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч. 2 ст. 1166 ЦК України).

Пунктом 2 постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК України шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Згідно з приписами ст. 177 ЖК України громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, додержувати правил утримання жилого будинку прибудинкової території, правил пожежної безпеки, тощо.

Громадяни, які заподіяли шкоду жилим будинкам, жилим приміщенням, інженерному обладнанню, об`єктам благоустрою і зеленим насадженням на прилеглих до будинків ділянках, зобов`язані відшкодувати заподіяну шкоду (ст. 190 ЖК України).

Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ № 572 від 08 жовтня 1992 року (у редакції, чинній станом на 27 січня 2017 року), власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний, зокрема: дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг, пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил.

Частиною 6 ст. 55 Кодексу цивільного захисту України встановлено, що обов`язок із забезпечення пожежної безпеки в жилих приміщеннях державного, комунального, громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів покладається на квартиронаймачів і власників квартир, а в жилих приміщеннях приватного житлового фонду та інших спорудах, приватних житлових будинках садибного типу, дачних і садових будинках з господарськими спорудами та будівлями - на їх власників або наймачів, якщо це обумовлено договором найму.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 повністю відповідає вимогам законодавства та встановленим фактичним обставинам справи.

Так, з матеріалів оглянутої апеляційним судом цивільної справи № 738/2140/16-ц вбачається, що у грудні 2016 року ОСОБА_2 зверталася з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу домоволодіння по АДРЕСА_1 від 04 листопада 1992 року недійсним, скасування державної реєстрації права приватної власності на указане домоволодіння за ОСОБА_1 та визнання за нею права власності на дане нерухоме майно за набувальною давністю (а.с. 2-7 справа № 738/2140/16-ц). В обґрунтування вимоги про визнання за нею права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 за набувальною давністю ОСОБА_2 указувала у позовній заяві, у тому числі, й на те, що, проживаючи у будинку з 1995 року, нею спільно з чоловіком здійснювались капітальний та поточний ремонти домоволодіння, зокрема, було переобладнано опалювальну систему в будинку для обігріву як газом, так і дровами, переобладнано підсобне приміщення в житловому будинку під котельню та встановлено опалювальний котел на дровах.

Рішенням від 29 травня 2017 року Менський районний суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права приватної власності та визнання права власності на нерухоме майно відмовив (а.с. 113-119 справи № 738/2140/16-ц). Наведеним рішенням у ході розгляду справи було встановлено, що позивачка ОСОБА_2 користується будинком по АДРЕСА_1 на підставі договору найму житлового приміщення (службової квартири), а законним володільцем спірного будинку є ОСОБА_1 , який дозволив користуватися своїм майном. Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які попереджались про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, підтвердили, що особисто ОСОБА_2 проводились ремонтні та будівельні роботи у домогосподарстві по АДРЕСА_1 .

Рішення Менського районного суду від 29 травня 2017 року ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2017 року залишено без змін (а.с. 173-177 справи № 738/2140/16-ц), яка у касаційному порядку не оскаржувалась. Переглядаючи рішення в апеляційному порядку, колегією суддів було встановлено, що ОСОБА_2 з родиною зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 26 жовтня 1995 року, користується послугами електропостачання, водопостачання та сплачує квартирну плату за проживання в даному будинку.

У судовому засіданні районним судом була досліджена інвентаризаційна справа № 3782 на домоволодіння АДРЕСА_1 , в якій наявний акт поточних змін (а.с. 20), що містить позначку про те, що 30 серпня 2016 року при обстеженні було виявлено, що із комори зроблено топочну між старою топочною та ванною, а також самочинно здійснені переобладнання.

У звіті провідного інспектора Менського РВ Управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Чернігівській області причиною виникнення 27 січня 2017 року пожежі у домогосподарстві по АДРЕСА_2 зазначається неправильне влаштування та несправність печей та димарів. Аналогічна причина пожежі (неправильне влаштування та несправність димаря) указується й у акті про пожежу від 28 січня 2017 року, складеного комісією за участю ОСОБА_2 . Даний акт відповідачкою у встановленому законом порядку не оскаржувався, письмових зауважень щодо викладених у акті обставин від останньої не надходило. Картка обліку пожежі (а.с. 55) свідчить про те, що місцем виникнення пожежі визначено перекриття стелі; виробом, на якому безпосередньо виникла пожежа, указаний димар; особою, винною у виникненні пожежі, зазначено відповідачку.

Крім цього, як свідчить висновок інспектора ГРПП № 1 Менського відділу поліції ГУНП в Чернігівській області Потійка Є.С. від 31 січня 2017 року (а.с. 10), в ході опитування ОСОБА_2 пояснювала, що являється власником будинку і проживає за цією адресою. 27 січня 2017 року близько 21 години виявили, що горить будинок, після чого викликали пожежників. Під час розмови ОСОБА_2 пояснювала, що пожежа сталася внаслідок несправності пічного опалення.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачка ОСОБА_2 у період часу, коли вона була законним наймачем житлового будинку по АДРЕСА_1 , без дозволу власника цього будинку ОСОБА_1 здійснила переобладнання мережі опалення будинку та не виконала свого обов`язку із забезпечення належного технічного стану даної мережі, її безпечної експлуатації, що і стало причиною виникнення пожежі в будинку.

Посилання скаржниці про недоведеність позивачем належними доказами її вини у виникненні пожежі не беруться до уваги колегії суддів, оскільки чинне цивільне законодавство України за зобов`язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, передбачає презумпцію вини правопорушника, і тягар доказування в даному випадку щодо відсутності вини у заподіянні шкоди покладається саме на відповідачку.

Отже, є правильним висновок суду першої інстанції про те, що надані стороною позивача на підтвердження доводів позову акт про пожежу від 28 січня 2017 року, звіт про причину виникнення пожежі та висновок інспектора ГРПП від 31 січня 2017 року є належними доказами щодо причини та обставин виникнення пожежі. Так, указані документи складені посадовими особами в межах своєї компетенції безпосередньо після гасіння пожежі з участю відповідачки і з урахуванням її пояснень. Указуючи, що наведені документи свідчать лише про ймовірну, а не встановлену причину пожежі, ОСОБА_2 жодних доказів на спростування доводів сторони позивача не надала, відповідних клопотань, в тому числі про призначення експертизи для визначення причин пожежі, не заявила. Отже, суд першої інстанції правильно послався на презумпцію вини саме відповідачки, що відповідає положенням ч. 2 ст. 1166 ЦК України, за якими особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Апеляційний суд вважає неспроможними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно послався при вирішенні даного спору на матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування державної реєстрації права приватної власності та визнання права власності на нерухоме майно, оскільки саме в ході розгляду цієї справи ОСОБА_2 доводила давність та правомірність свого проживання у будинку, що належав на праві власності ОСОБА_1 , та указувала на обставини, які на її думку, свідчили про можливість визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Добросовісність це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium принцип добросовісності.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Отже, з урахуванням того, що відповідачка своєю поведінкою засвідчувала через суд добросовісність та правомірність проживання у спірному будинку, здійснення у ньому поліпшень та переобладнань, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_2 пов`язана таким своїм рішенням і не вправі його змінити згодом.

Доводи апеляційної скарги про те, що на час пожежі у будинку фактично проживала ОСОБА_2 разом зі своїми синами та тіткою, у зв`язку з чим указані особи повинні нести солідарну відповідальність щодо відшкодування майнової шкоди, також відхиляються колегією суддів з огляду на те, що хоча указані особи станом на 27 січня 2017 року й були зареєстровані у будинку по АДРЕСА_1 , доказів того, що вони фактично проживали у цьому домогосподарстві та приймали участь у проведенні будь-яких ремонтних чи будівельних робіт відповідачкою не надано. Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 указували на те, що на час виникнення пожежі у будинку фактично не проживали, оскільки мешкали зі своїми сім`ями в інших місцях.

При цьому, апеляційний суд зважає на те, що у картці обліку пожежі особою, винною у її виникненні, визначено саме ОСОБА_2 . У спілкуванні з правоохоронними органами та органами УДСНС відповідачка визначала себе, як власника будинку, пояснювала, що претензій ні до кого не має, а пожежа сталася внаслідок несправності димаря (а.с. 79). Саме тому відносно ОСОБА_2 не було складено протоколи про притягнення її до адміністративної або іншого виду відповідальності, оскільки представникам правоохоронних органів відповідачка позиціонувала себе як власника будинку, пояснюючи, що шкоду завдано її майну.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи № 391/20-24 від 16 червня 2020 року вартість ремонтно-відновлювальних (будівельних) робіт житлового будинку (житлового будинку А-1 та веранди а-1) за адресою: АДРЕСА_1 , що був пошкоджений внаслідок пожежі, яка відбулася 27 січня 2017 року, та розмір матеріальної шкоди, завданої внаслідок даної пожежі, становить 211 740 грн. Ураховуючи, що відповідачка розмір спричиненої майнової шкоди не оспорює, суд першої інстанції правильно стягнув з ОСОБА_2 заявлену позивачем суму до стягнення та вирішив питання про відшкодування судових витрат.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів дійшла до переконання, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . Доводи апеляційної скарги цього висновку суду не спростовують і не дають підстави для скасування судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Менського районного суду Чернігівської області від 23 вересня 2020 року без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Головуюча: Судді: