Справа № 2-5657/10 Головуючий у 1 інстанції: Філюк Т. М.
Провадження № 22-ц/802/1274/20 Категорія: 12 Доповідач: Здрилюк О. І.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 грудня 2020 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Здрилюк О.І.,

суддів - Бовчалюк З.А., Шевчук Л.Я.,

секретар судового засідання Концевич Я.О.,

з участю прокурора Бородчук О.В.,

представника боржника Василюка І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий у справі за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди, за апеляційною скаргою керівника Луцької місцевої прокуратури на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2020 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий у справі за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди.

Заява мотивована тим, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2010 року зобов`язано його за власний рахунок знести самочинно збудовану кам`яну ( цегляну) споруду в АДРЕСА_1 , на виконання якого судом 08.07.2011 видано виконавчий лист.

На даний час рішення суду не виконано.

Ним зареєстровано у встановленому порядку право власності на спірний об`єкт нерухомого майна, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2019, а також надано у користування земельну ділянку для будівництва і обслуговування спірного майна, що підтверджується договором оренди землі від 17.05.2019, що є підставою відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Ураховуючи зазначене, просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Луцьким міськрайонним судом Волинської області 08.07.2011 на виконання рішення суду від 28.09.2010 у даній справі.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2020 року заяву задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий 08.07.2011 Луцьким міськрайонним судом Волинської області у справі №2-5657/2010 за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди.

В апеляційній скарзі керівник Луцької місцевої прокуратури, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Відзив на апеляційну скаргу учасники справи не подавали.

У поясненнях на апеляційну скаргу представник боржника ОСОБА_2 , посилаючись на її безпідставність та законність і обґрунтованість ухвали суду, просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

У судовому засіданні прокурор апеляційну скаргу підтримала із наведених у ній підстав та просить її задовольнити.

Представник боржника апеляційну скаргу заперечив та просить залишити її без задоволення.

Будучи належним чином повідомлені про день та годину розгляду справи, інші учасники справи у судове засідання не з`явилися і їх неявка відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду, апеляційний суд доходить висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду з таких підстав.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку, що реєстрація за боржником права власності на спірне майно є обставиною, яка виключає необхідність проведення виконавчих дій за виконавчим документом у даній справі, а для заявника звернення із цією заявою є єдиним способом захисту порушеного права.

Проте, до такого висновку суд дійшов помилково, з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Судом встановлено, що заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2010 року у справі №2-5657/2010 задоволено позов Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради та зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок знести самочинно збудовану кам`яну (цегляну) споруду у АДРЕСА_1 (т.1 а.с.215-217).

На виконання цього судового рішення 08.07.2011 судом видано виконавчий лист, який перебуває на примусовому виконанні (т.2 а.с.4).

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст. 432 ЦПК України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Як на підставу визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню боржник ОСОБА_1 зазначає реєстрацію за ним права власності на спірний об`єкт нерухомого майна, а саме магазин загальною площею 210,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.10.2019, а також надання у користування земельної ділянки для будівництва і обслуговування цього майна, що підтверджується договором оренди землі від 17.05.2019.

Разом із тим, дослідивши зміст витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за ОСОБА_1 11.10.2019 державним реєстратором КП «Волинь-реєстр» Куклинської сільської ради Волинської обл. Ященком В.О. зареєстровано право приватної власності на магазин загальною площею 210,7 кв.м за адресою АДРЕСА_1 і підставою виникнення права власності зазначено договір купівлі-продажу від 21.03.2005 та висновок ФОП ОСОБА_3 від 11.10.2019 (т.2 а.с.45).

Разом із тим, за договором купівлі-продажу від 21.03.2005 ОСОБА_4 придбав у власність не магазин, а овочеву палатку площею 56,6 кв.м (т.1 а.с.3) і саме цей договір був предметом дослідження при ухваленні заочного рішення від 28.09.2010.

Жодних доказів про прийняття в експлуатацію магазину, щоб стверджувати про наявність підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, боржник не надав ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду, у зв`язку із чим посилання суду першої інстанції на правомірність набуття у власність нерухомого майна є помилковим та передчасним.

У силу спеціального застереження, наведеного в частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

За статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).

Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.

Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.

Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.

При цьому формулювання положень статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.

Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13.

Відповідно до вимог ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що звернення із заявою про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню є єдиним способом захисту порушеного права боржника ОСОБА_1 .. Такий висновок суду суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження», який, зокрема, передбачає порядок укладення мирової угоди між сторонами у процесі примусового виконання виконавчого документа або закінчення виконавчого провадження з інших підстав, якими сторони виконавчого провадження і вправі скористатися у випадку досягнення будь-яких домовленостей.

Оскільки висновки суду першої інстанції про задоволення заяви боржника зроблені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, то згідно зі статтею 376 ЦПК України це є підставою для скасування ухвали суду і прийняття нового судового рішення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Луцької місцевої прокуратури задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 червня 2020 року скасувати та прийняти нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий у справі за позовом Волинського міжрайонного природоохоронного прокурора в інтересах держави в особі Луцької міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинно збудованої кам`яної (цегляної) споруди.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді