ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8134/20 Справа № 211/2486/18 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко С. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/2486/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачі Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк», Дніпровська обласна філія Комунального підприємства «Центр державної реєстрації»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2020 року, яке ухвалене суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 06 липня 2020 року, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (надалі Банк, ПАТ «ПУМБ»), Дніпровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання права власності.

Позовна заява обґрунтована тим, що, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором ОСОБА_2 , 13.08.2008 року між позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ПАТ «ПУМБ» було укладено іпотечний договір № 3933/08 ФЛ, за умови якого позивачка передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 .

21.05.2018 року до позивачки прийшли працівники банку та повідомили, що її квартира вже їй не належить, будь - яких документів з цього приводу надано їй не було.

22.05.2018 року позивачка отримала довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за номером 124806415, відповідно до якої банк значиться як власник її квартири з 21.03.2018 року на підставі договору іпотеки від 13.08.2008 року.

Вважає, що такі дії є незаконними та порушують її право на власність. З часу укладання вказаного іпотечного договору, позивачка своє місце проживання не змінювала та є зареєстрованою у спірній квартирі, однак, вимоги банку про необхідність виконання зобов`язань за іпотекою їй надано не було, а тому підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки не було.

Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на вищевикладене, просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 40348417 від 28.03.2018 10:45:20, Профатілової Марини Сергіївни, Дніпропетровська обласна філія Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Дніпропетровська область, на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 . Визнати за нею право власності на зазначене нерухоме майно, та стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2020 року позовні вимоги задоволено частково.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний № 40348417 від 28.03.2018 року 10:45:20, Профатілової Марини Сергіївни, Дніпропетровська обласна філія Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», Дніпропетровська область, на нерухоме майно квартиру АДРЕСА_2 .

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

Стягнуто з Дніпровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 352 грн. 40 коп.

В іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «ПУМБ» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, відповідач зазначає, що судом першої інстанції не було взято до уваги той факт, що рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення №356, видане ПАТ «Укрпошта», є документом який підтверджує вручення вимоги №2670 від 05.09.2016 року, й на цій вимозі є підпис про вручення кореспонденції адресату ОСОБА_1 , який міг бути проставлений не тільки особисто позивачкою, але й повнолітнім членом сім`ї останньої, чого в даному випадку вже неможливо встановити.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» - Бойченка Д.О., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника позивачки ОСОБА_1 адвоката Попова Є.В., який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28.03.2018 року державним реєстратором Дніпропетровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Профатіловою М.С. було прийнято рішення про реєстрацію за ПАТ «ПУМБ» права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 на підставі договору іпотеки від 13.08.2008 року (т. 1 а.с. 9-10, 93-95).

05.09.2016 року за вих. № 2741 ПАТ «ПУМБ» направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу (попередження стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмета іпотеки у свою власність), відповідно до якої, станом на 05.09.2016 року, боржник порушив зобов`язання за кредитним договором та має несплачену у строк заборгованість перед банком у розмірі: 261086,09 грн.- прострочена заборгованість по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом. Загальна заборгованість за кредитним договором, станом на 05.09.2016 року, становить 261086,09 грн. Порушення боржником своїх зобов`язань за кредитним договором є підставою для ініціювання банком процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 83-84).

Відповідно до повідомлення ПАТ «ПУМБ» від 20 квітня 2018 року № КНО - 4.4.4.2/522, повідомлено ОСОБА_1 про реалізацію банком свого права на власність, що передбачає безперешкодне право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, планування проведення заходів по входженню до свого об`єкту власності, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, власником квартири за адресою: АДРЕСА_3 є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» на підставі договору іпотеки, серія та номер: ВКР № 607756, виданого 13.08.2008 року приватним нотаріусом М.С. Терещенко. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 40348417 від 28.03.2018 року 10:45:20, Профатілова Марина Сергіївна, Дніпропетровська обласна філія Комунального підприємства «Центр державної реєстрації». Підставами виникнення права власності зазначено: договір іпотеки, серія та номер: ВКР № 607756, виданий 13.08.2008, видавник: приватний нотаріус М.С. Терещенко; Вимога, серія та номер: № 2670, виданий 05.09.2016, видавник: Директор Департаменту стягнення кредитів ПАТ «ПУМБ» Мельніченко П.Р. Вимога, серія та номер: № 2741, виданий 05.09.2016, видавник: Директор Департаменту стягнення кредитів ПАТ «ПУМБ» Мельніченко П.Р. (т. 1 а.с. 9-10, 93-95).

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Дніпровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», третя особа ОСОБА_2 , про визнання права власності в апеляційному порядку не оскаржується, а тому колегія суддів, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і роз`яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 року, згідно яких під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції, перевіряє рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Дніпровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», третя особа ОСОБА_2 , про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Дніпровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», третя особа ОСОБА_2 , та скасовуючи рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, суд першої інстанції, встановивши відсутність належних та допустимих доказів направлення Публічним акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» на адресу позивачки письмової вимоги №2741 від 05.09.2016 року та вручення їй повідомлення № КНО - 4.4.4.2/522 від 20 квітня 2018 року, дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки без дотримання тридцятиденного строку з дня отримання відповідно вимоги іпотекодавцем, що є порушенням умов п.п.4.4 договору іпотеки та приписів ст.35 Закону України «Про іпотеку», що свідчить про порушення державним реєстратором Дніпровської обласної філії Комунального підприємства «Центр державної реєстрації» вимог п.п.57,61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 року №1127, а тому рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень підлягає скасуванню в судовому порядку.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення, в оскаржуваній частині, не відповідає з огляду на наступне.

Так, як слідує з матеріалів справи, 04 червня 2018 року позивачка ОСОБА_1 заявила вимогу про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18 (пункт 5.17); від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18, провадження № 12-184гс18 (пункт 5.17); від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц, провадження № 14-376цс18 (пункт 74); від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, провадження № 11-474апп19).

За таких обставин, позивачкою ОСОБА_1 обрано неналежний спосіб захисту свого порушеного права.

Разом із тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року (тобто після відриття провадження у даній справі та формулювання Великою Палатою Верховного Суду зазначених висновків), статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції.

Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Таким чином, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є, зокрема, скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав.

До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17.

Отже, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», такий спосіб захисту прав позивача як скасування державної реєстрації прав, на теперішній час, є правомірним.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Таким чином, не зважаючи на те, що при зверненні до суду з даним позовом, ОСОБА_1 було обрано неналежний спосіб захисту її порушених прав, спір має бути вирішений у судовому порядку, з огляду на внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що відповідає принципу ефективності судочинства.

За змістом частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»(абзац другий статті 1 Закону України «Про іпотеку»).

Частинами першою та другою статті 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Якщо вимога за основним зобов`язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов`язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов`язання.

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Законом визначені два способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду, та позасудовий - на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно із положеннями частини третьої зазначеної вище статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому, відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

Згідно зі статтею 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення іпотекодавця, аби надати йому можливість усунути порушення і цим запобігти зверненню стягнення на його майно.

Тому повідомлення іпотекодавця слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини.

Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення, або особиста доставка на адресу іпотекодавця.

Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(пункт 4 частини першої статті 3 указаного Закону).

Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державний реєстратор (пункт 2 частини першої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (абзац перший частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Так, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зокрема, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі (пункт 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Таким чином, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки тільки після направлення іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення, та не усунення іпотекодавцем порушення у тридцятиденний строк з моменту отримання такої вимоги, а державна реєстрація права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, здійснюється державним реєстратором після надання доказів про направлення такої вимоги іпотекодавцю та завершення тридцятиденного строку з моменту отримання такої вимоги.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 02 жовтня 2019 року у справі № 522/16724/16-ц.

Згідно з пунктом 99 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об`єкті поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім`ї за умови пред`явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв`язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Отже, поштове відправлення вважається таким, що отримане адресатом, і у випадку його вручення повнолітньому члену сім`ї.

Як вбачається з матеріалів справи, з урахуванням того, що в іпотечному договорі, сторони обумовили іпотечне застереження, судом встановлено, що іпотекодержатель ПАТ «ПУМБ», набув право на здійснення дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, у відповідності до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а тому 05 вересня 2016 року за вих. № 2741 направив на адресу ОСОБА_1 вимогу (попередження стосовно ухвалення рішення ПАТ «ПУМБ» про прийняття предмета іпотеки у свою власність), відповідно до якої, станом на 05.09.2016 року, боржник порушив зобов`язання за кредитним договором та має несплачену у строк заборгованість перед банком у розмірі: 261086,09 грн.- прострочена заборгованість по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом. Загальна заборгованість за кредитним договором, станом на 05.09.2016 року, становить 261086,09 грн. Порушення боржником своїх зобов`язань за кредитним договором є підставою для ініціювання банком процедури звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1 а.с. 83-84).

Рекомендованим повідомленням про вручення підтверджується, що вимогу банку про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яка була направлена за адресою: АДРЕСА_3 , отримала 17 вересня 2016 року особисто ОСОБА_1 , й доводи останньої щодо неотримання нею цієї вимоги не доведені належними та допустимими доказами.

Зокрема, позивачка ОСОБА_1 , заперечуючи факт отримання цієї поштової кореспонденції, не зверталася до відділення поштового зв`язку, яким було здійснено вручення цієї кореспонденції Кривий Ріг 37, з приводу встановлення особи, яка проставила підпис в рекомендованому поштовому повідомленні про вручення їй кореспонденції, й не ставила перед судом питання щодо витребування таких доказів, у зв`язку з чим колегія суддів дійшла висновку, що надане відповідачем рекомендоване повідомлення є належним доказом вручення позивачці ОСОБА_1 вимоги про задоволення вимог іпотекодержателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.

При цьому, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав (пункт 4 частини першої, абзац перший частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Таким чином, зважаючи на те, що банком надано державному реєстратору всі необхідні документи, підтверджено належне направлення та отримання боржником та іпотекодавцями письмової вимоги про усунення порушень кредитного договору та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки при проведенні реєстраційних дій щодо реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем ПАТ «ПУМБ» не було порушено вимог чинного законодавства.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду та додаткове рішення суду, на підставі п.1, п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в оскаржуваній частині з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Дніпровська обласна філія Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», третя особа ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Керуючись ст. ст.. 367, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» задовольнити.

Рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 червня 2020 рокув частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Дніпровська обласна філія Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», третя особа ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», Дніпровська обласна філія Комунального підприємства «Центр державної реєстрації», третя особа ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відмовити.

В іншій, не оскаржуваній частині, рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 28 грудня 2020 року.

Головуючий:

Судді: