Головуючий у І інстанції Коваленко К.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Мельника Я.С., Поливач Л.Д.,

при секретарі: Ковтун М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності,

В С Т А Н О В И В :

16.10.2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власностіта просила про його задоволення, посилаючись на те, що з березня 2006 року по 11 червня 2015 року вона проживала з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

11 червня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб.

Під час спільного проживання без реєстрації шлюбу сторонами було побудовано будинок по АДРЕСА_1 , право власності на який було зареєстровано за ОСОБА_3 у 2008 році, а також придбано 19.08.2014 року автомобіль «Ніссан Кубістар».

Вищевказане майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки набуте ними за час спільного проживання без реєстрації шлюбу.

Разом з тим, сторони не змогли домовитись щодо визнання даного майна спільним сумісним, в зв`язку із чим ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт проживання однією сім`єю її та відповідача ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу з березня 2006 року по 11 червня 2015 року, а також визнати майно - будинок з надвірними спорудами, розташований по АДРЕСА_1 , та автомобіль «Ніссан Кубістар», 2007 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , об`єктами права спільної сумісної власності її, ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 .

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю позивача ОСОБА_2 , 1989 року народження, та відповідача ОСОБА_3 , 1973 року народження, як чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою, з березня 2006 року по 11 червня 2015 року.

Визнано майно, а саме: будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , та автомобіль Нісан Кубістар, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 - об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, подав на рішення апеляційну скаргу, в якій посилався на те, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про його права та інтереси, в зв`язку із чим просив рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Обгрунтовуючи скаргу, ОСОБА_1 посилався на те, що у провадженні Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за його заявою перебуваєвиконавче провадження № 62411948з примусового виконання виконавчого листа, виданого 12.03.2020 року Баришівським районним судом Київської області у справі № 355/456/19, про стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , безпідставно набутих відповідно до розписок від 28.12.2015 року, 23.01.2016 року, 10.02.2016 року, 08.04.2016 року грошових коштів в розмірі 140 800 (сто сорок тисяч вісімсот) доларів США 00 центів.

Вищевказані кошти були стягнуті з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на підставі рішення Баришівського районного суду Київської області від 11.10.2019 року по справі № 355/456/19.

Під час судового розгляду справи № 355/456/19 в рамках забезпечення позову 21.03.2019 рокупостановою головного державного виконавця Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Качур Т.М. у виконавчому провадженні № 58690571 виконано ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 20.03.2019 року та накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , реєстраційний номер майна 22662157. Також накладено арешт на рухоме майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 ): - транспортний засіб бренду NISSAN, моделі KUBISTAR, 2007 року, об`єм двигуна 1461 (дата реєстрації 19.08.2014 року); - причіпбренду SCHWARZMULLER, моделі SPA, 1988 року (дата реєстрації 22.06.2016 року); - транспортний засіб бренду DACIA, моделі LOGAN, 2006 року, об`єм двигуна 1390 (дата реєстрації 05.05.2018 року).

Однак, як стало відомо ОСОБА_1 , ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 18.08.2020 року відкрито провадження по справі № 355/974/20 за позовом ОСОБА_2 до Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), третя особа ОСОБА_1 , про зняття арешту на майно та виключення його з опису.

До позовної заяви ОСОБА_2 долучено копію рішення Баришівського районного суду Київської області від 26.11.2019 року по справі № 355/1529/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності. Даним рішенням було встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , 1989 року народження, та ОСОБА_3 , 1973 року народження, як чоловіка та жінки, які проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою з березня 2006 року по 11 червня 2015 року; визнано майно - будинок з надвірними спорудами за адресою АДРЕСА_1 та автомобіль Нісан Кубістар, 2007 року випуску, д/н НОМЕР_1 - об`єктами права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Таким чином, ОСОБА_2 , знаючи про арешт нерухомого та рухомого майна ОСОБА_3 , накладений 21.03.2019 року, та про ухвалення 11.10.2019 року судового рішення по справі № 355/456/19, через 5 днів, 16.10.2019 року звернулась з позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності.

Вищенаведені дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є недобросовісними та спрямованими на недопущення звернення стягнення на майно ОСОБА_3 , як боржника у виконавчому провадженні № 58690571, в зв`язку із чим апелянт ОСОБА_1 і просив про скасування рішення суду за наслідками розгляду його апеляційної скарги.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Кравченко І.В., апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Інші учасники процесу, які повідомлялись про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за їхньої відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про задоволення скарги та скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

За змістом ч. 1 ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказані норми процесуального закону встановлюють порядок та спосіб апеляційного оскарження судового рішення, який можливий у тому разі, коли суд вирішив питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не брали участі у справі.

На стадії апеляційного провадження, під час якої вирішується питання про можливість прийняття апеляційної скарги особи, що не брала участі у справі, та яка вважає, що ухваленим рішенням порушені її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, суд апеляційної інстанції установлює, чи дійсно мало місце порушення таких прав, свобод, інтересів та обов`язків у зв`язку із ухваленим рішенням, та в залежності від установленого вчиняє відповідні процесуальні дії.

Дослідивши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов висновку, що оскаржуваним рішенням Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року порушено права та інтереси апелянта, що, зокрема, вбачається з наступного.

Так, судом апеляційної інстанції встановлено, що у провадженні Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) за заявою ОСОБА_1 перебуваєвиконавче провадження № 62411948 з примусового виконання виконавчого листа, виданого 12.03.2020 року Баришівським районним судом Київської області у справі № 355/456/19, про стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого по АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого по АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_3 , безпідставно набутих відповідно до розписок від 28.12.2015 року, 23.01.2016 року, 10.02.2016 року, 08.04.2016 року грошових коштів в розмірі 140 800 (сто сорок тисяч вісімсот) доларів США 00 центів (а.с.51-58).

Вищевказані кошти були стягнуті з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 на підставі рішення Баришівського районного суду Київської області від 11.10.2019 року по справі № 355/456/19 (а.с.48-49).

Під час судового розгляду справи № 355/456/19 в рамках забезпечення позову 21.03.2019 рокупостановою головного державного виконавця Баришівського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Качур Т.М. у виконавчому провадженні № 58690571 виконано ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 20.03.2019 року та накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_3 , ідентифікаційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 , реєстраційний номер майна 22662157. Також накладено арешт на рухоме майно, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер облікової картки платників податків НОМЕР_2 ): - транспортний засіб бренду NISSAN, моделі KUBISTAR, 2007 року, об`єм двигуна 1461 (дата реєстрації 19.08.2014 року); - причіпбренду SCHWARZMULLER, моделі SPA, 1988 року (дата реєстрації 22.06.2016 року); - транспортний засіб бренду DACIA, моделі LOGAN, 2006 року, об`єм двигуна 1390 (дата реєстрації 05.05.2018 року) (а.с.44-47).

Таким чином, ОСОБА_2 , достеменно знаючи про арешт нерухомого та рухомого майна ОСОБА_3 , накладений 21.03.2019 року, та про ухвалення 11.10.2019 року судового рішення по справі № 355/456/19 про стягнення з нього на користь ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 140 800 доларів США, через 5 днів, 16.10.2019 року звернулась з позовною заявою до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна, яке перебувало під арештом в рамках справи № 355/456/19, об`єктом права спільної сумісної власності, яка і була задоволена судом.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються знаміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Однією із основоположних засад цивільного судочинства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобтовідповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагоюінтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 337/474/14-ц (провадження № 61-15813сво18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання.

Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.

Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012 № 18-рп/2012).

В п. 43 рішення Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 року у справі "Шмалько проти України" (заява N 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Правові висновки про те, що виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як складову частину судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якій йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу, містяться також у рішеннях Європейського суду у справах «Бурдов проти Росії», «Горнсбі проти Греції».

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", рішення Європейського суду від 15.10.2009 року).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Верховний Суд України у правовому висновку, викладеному у постанові від 06.09.2017 у справі 6-1844цс16,вказав, що право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Судове рішення, оскаржуване особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та (або) обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішеноспір про право у правовідносинах, учасником яких є скаржник, або міститься судження про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.Тобто, судовим рішенням безпосередньо зачіпаються права, інтереси та (або) обов`язки такої особи, в тому числі створюються перешкоди для реалізації її суб`єктивного права чи законного інтересу або реального виконання обов`язку стосовно однієї з сторін спору. Рішення є таким, що прийняте про права, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не брала участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права, інтереси та (або) обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги (постанова Верховного Суду від 30.05.2018 року по справі № 906/1099/16).

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо із судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом першої інстанції питання про її право, інтерес чи обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не імовірним (постанова Верховного Суду від 20.02.2019 року по справі № 817/689/16).

З огляду на викладені в апеляційній скарзі обставини, які підтверджені належними доказами, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуваним рішенням вирішено питання про права та інтереси ОСОБА_1 та наявний очевидний і безумовний правовий зв`язок між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , як сторони по справі № 355/1529/19.

Зокрема, при ухваленні оскаржуваного рішення суд вирішив питання про права та інтереси ОСОБА_1 як особи, в інтересах якої накладено арешт на майно ОСОБА_3 , та на користь якої ухвалено судове рішення по справі № 355/456/19 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів з ОСОБА_3 . Тому, визнавши майно ОСОБА_3 , на яке накладено арешт, об`єктом права спільної сумісної власності з ОСОБА_2 , судом було позбавлено ОСОБА_1 права на виконання судового рішення по справі № 355/456/19 шляхом реалізації арештованого майна в рамках виконавчого провадження, та як наслідок поновлення порушених прав ОСОБА_1 ОСОБА_3 , який безпідставно набув грошові кошти в розмірі 140 800 доларів США, що встановлено судовим рішенням у справі №355/456/19, яке набрало законної сили.

Таким чином, оскаржуваним судовим рішенням порушено права та законні очікування апелянта ОСОБА_1 на виконання постановленого на його користь судового рішення про стягнення із ОСОБА_3 грошових коштів, тому його апеляційна скарга в межах її доводів та вимог переглядається апеляційним судом.

Перевіряючи законність та обґрунтованість постановленого судом першої інстанції рішення, колегія суддів виходить з наступного.

З оскаржуваного рішення вбачається, що розгляд справи № 355/1529/19 по суті не здійснювався, а позов було задоволено в підготовчому засіданні, у зв`язку з визнанням ОСОБА_3 позовних вимог ОСОБА_2 .

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно із частиною першою статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Частиною першою статті 36 СК України встановлено, що шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 нього Кодексу.

Правило статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

В аналогічних правовідносинах Верховний Суд в постанові від 15.07.2020 по справі № 524/10054/16 зазначив, що «...Верховний Суд погоджується із висновками суду апеляційної інстанції стосовно недоведеності вимог позивача, оскільки із змісту позовної заяви не вбачається, в чому саме полягає спір між позивачем та відповідачем, та яким чином відповідач не визнає, оспорює чи порушує права позивача стосовно володіння та розпорядження спірною квартирою.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що відповідачем визнано позов, а тому суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції з врахуванням такого визнання, не заслуговують на увагу.

Частиною шостою статті 263 ЦПК України 2017 року передбачено, що якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України 2017 року у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Таким чином, суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи.

Тобто, повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні..».

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Таким чином, процесуальне законодавство при відсутності самого спору про право визначаєпорядок розгляду справ про встановлення факту проживання однією сім`єю за правилами окремого провадження.

Одночасно, в разі виникнення майнового спору між особами, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах, суд на підставі ст. 74 СК України повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбане спірне майно.

Між тим, із змісту оскаржуваного рішення не вбачається, в чому саме існує спір між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , та яким чином він не визнає, оспорює чи порушує права ОСОБА_2 стосовно володіння та розпорядження даним майном.

Оскаржуване рішення не містить жодних посилань на наявний між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 майновий спір з приводу поділу даного майна, зокрема відсутня сама вимога про поділ вказаного майна як об`єкту спільної сумісної власності в розумінні ст. 71 СК України.

За вказаних обставин заява ОСОБА_3 про те, що він визнає позовні вимоги та просить задовольнити їх в повному обсязі, не є тією безумовною процесуальною обставиною, яка звільняє сторони від доказування та надає суду право вирішувати спір без дослідження доказів по справі.

Більш того, суд першої інстанції не перевірив, чи відсутні обтяження на зазначеному в позові майні з метою встановлення обставин, за яких визнання ОСОБА_3 позову, непорушувало б права та законні інтереси інших осіб.

В розумінні ст. 174 ЦПК України визнання позову відповідачем - це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем.

Разом з цим, якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову та продовжує судовий розгляд.

В даному випадку ОСОБА_3 подав заяву про визнання безпідставного позову, в якому фактично відсутній предмет спору, а відтак і необхідність в здійсненні судового захисту.

У зв`язку з цим, з огляду на наявність арешту на вказане майно, та судового рішення по справі № 355/456/19, колегія суддів вважає, що позов носить штучний характер, а його визнання направлене на позбавлення ОСОБА_1 можливості поновлення його порушених прав на стягнення з ОСОБА_3 безпідставно набутих грошових коштів на свою користь.

На підставі вищенаведеного, зважаючи на відсутність спору між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , беручи до уваги помилкове прийняття судом заяви ОСОБА_3 про визнання позову, яка суперечить закону та порушує права та інтереси інших осіб, враховуючи нездійснення судом першої інстанції перевірки фактичних обставин справи та відсутність у справі жодних доказів, які б підтверджували вимоги ОСОБА_2 , зважаючи також на те, що арешт на майно, яке є предметом спору та ухвалення рішення посправі № 355/456/19 про стягнення з ОСОБА_3 коштів передували зверненню ОСОБА_2 з вказаним позовом до суду, колегія суддів дійшла висновку, що позов носить штучний характер, є недоведеним та направлений на позбавлення ОСОБА_1 можливості поновити свої права шляхом належного та в повному обсязі виконання рішення Баришівського районного судуКиївської області від 11.10.2019 року по справі № 355/456/19.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що судом при ухваленні рішення допущено порушення норм процесуального права, рішення суду про задоволення позову підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 26 листопада 2019 року - скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності- відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: