Номер провадження 2/754/3796/20
Справа №754/438/20
РІШЕННЯ

іменем України

14 грудня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Крутікової - Вільховченко І.І.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів

В С Т А Н О В И В :

До суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих коштів в розмірі 15 000 грн.

Вимоги позову мотивовані тим, що позивач 06.09.2018 та 12.10.2018 шляхом безготівкового перерахунку помилково сплатив на користь відповідача 6 000 грн. та 9 000 грн. відповідно. Зазначені платежі здійснені помилково, адже між сторонами відсутні договірні правовідносини, а також відсутні інші підстави для здійснення згаданих платежів. Відповідач кошти не повернув, у зв`язку з чим позивач вимушений звертатись до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 20.01.2020 відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження.

19.02.2020 до суду зі сторони відповідача надійшов відзив на позов, у відповідності до якого вимоги позову не визнає, посилаючись на те, що 01.08.2017 між відповідачем та «Кодісофт Лімітед» укладено Договір про надання послуг, за умовами якого відповідач зобов`язався надавати послуги із розробки/створення програмного забезпечення та/або Обладнання відповідно до Технічного завдання, та додаткової інформації, якщо така визначена в додатках до договору, а замовник зобов`язався прийняти послуги та сплатити виконавцеві плату за послуги в якості винагороди за надані послуги. Саме за послуги, надані за зазначеним договором, позивач розраховувався з відповідачем.

26.02.2020 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у відповідності до якої зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що позивач є представником «Кодісофт Лімітед» та наділений повноваженнями здійснювати будь-які платежі від імені та в інтересах «Кодісофт Лімітед».

24.09.2020 до суду зі сторони позивача надійшла заява про необхідність врахування висновку, викладеного у постанові Верховного суду від11.03.2020 по справі №489/2893/18.

27.10.2020 до суду зі сторони відповідача надійшли додаткові пояснення, у відповідності до який зазначає, що з жовтня 2016 року по середину 2018 року відповідач регулярно отримував кошти від позивача, який є засновником та підписантом Кдісофт Лімітед за договором про надання послуг. З вересня 2018 року від імені замовника позивач продовжив здійснювати оплату наданих відповідачем послуг. З виписки по рахунку відповідача вбачається, що з листопада 2018 року по липень 2019 року ФОП ОСОБА_3 здійснив 8 платежів на користь відповідача на загальну суму 78 000 грн. Вказані платежі були здійснені на виконання договору та були платою за надання послуг.

Допитані в процесі судового розгляду свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зазначили, що є колегами відповідача, та працювали за аналогічними умовами.

В судовому засіданні допитаний в якості свідка відповідач ОСОБА_7 , який також підтвердив факт співпраці з позивачем до серпня 2019 року, кошти надходии на його рахунок - як плата за послуги програмного забезпечення.

В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладене в ньому.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, посилаючись на викладене в відзиві та додаткових поясненнях.

Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Встановлено, що 06.09.2018 позивачем здійснено платіж на користь відповідача на суму 6 000 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 06.09.2018 №Р24А476122117А05632.

12.10.2018 позивачем здійснено платіж на користь відповідача на суму 9 000 грн., що підтверджується дублікатом квитанції від 12.10.2018 №Р24А495141820А74939.

Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову, відповідач посилається на договір про надання послуг №01082017-2-07, укладений між ним та Кодісофт Лімітед, юридичною особою, що створена та діє за законодавством Республіки Кіпр. Предметом вказаного договору є надання відповідачем Кодісофт Лімітед послуг з розробки/створення Програмного забезпечення та/або Обладнання відповідно до технічного завдання та додаткової інформації, якщо така визначена в додатках до Договору, а замовник зобов`язався прийняти послуги та сплатити виконавцеві плату за послуги.

До суду надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадськийх формувань, у відповідності до якого позивач є керівником ТОВ «Кодісофт», засновником якого є Кодісофт Лімітед.

Також, в матеріалах справи міститься виписка по рахунку відповідача, згідно з якою в період з листопада 2018 року на його рахунок надходили кошти від ФОП ОСОБА_3 , зокрема за розробку програмного забезпечення.

Зазначені вище докази, а також систематичність перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача підтверджують наявність зобов`язальних правовідносин між сторонами по справі.

Сам по собі факт перерахунку зазначених коштів позивачем з різних рахунків не може свідчити про помилковість здійснення вказаних дій.

Зокрема, до суду надано докази електронного листування, починаючи з жовтня 2018 року між сторонами по справі, які підтверджують перебування сторін в правовідносинах.

Стороною позивача не спростовано факту існування такого листування з відповідачем.

Зокрема, у відзиві на позовну заяву, відповідач поставив ряд запитань в порядку ст. 93 ЦПК України, у відповідності до яких позивач на запитання (№№ 4-9), а саме: чи звертався ОСОБА_3 до ОСОБА_4 із запитами, завданнями для виконання послуг в інтересах "Кодісофт Лімітед" чи в інтересах інших юридичних/фізичних осіб; чи надавав робоче місце ОСОБА_4 ; яким чином відомості про персональні дані (паспортні дані, ідентифікаційний номер, номер банківського рахунку) ОСОБА_4 стали відомі ОСОБА_3 ; з якого часу знайомі; чи відома ОСОБА_3 фізична особа ОСОБА_8 - відмовився від надання відповіді, посилаючись на п.2 ч.6 ст.93 ЦПК України, так як воно не стосується обставин, що мають значення для справи. (а.с. 97-99)

Відповідно до частин п. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і яке не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження майна за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину, або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань із набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом ч. 1 ст. 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст. 1212 ЦК України тільки за наявності ознак безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав передбачених ст. 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією із сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) міститься наступний висновок.

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених ч.2 ст. 11 ЦК України.

Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може застосовуватися тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або взагалі була відсутня.

Разом з тим у статті 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню.

Згідно з ч. 1 зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

У ст. 1215 ЦК України передбачені загальні випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Її тлумачення свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15-ц (провадження № 14-445цс18).

Ч.1 ст. 202 ЦК України, встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 205 ЦК України, правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Таким чином, суд вважає, що зібрані у справі докази у їх взаємозв`язку і сукупності підтверджують факт існування між сторонами певних договірних відносин, на підставі яких позивачем були здійснені переведення коштів відповідачу, при цьому позивач здійснював переказ цих коштів неодноразово та систематично і перерахування цих коштів саме з метою виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань та з іншою метою виключає у даному випадку виникнення кондикційного зобов`язання відповідача та стягнення спірних коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.

Дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановлено, що позивач не довів належними та допустимими доказами своїх вимог про існування підстав для застосування у справі ст. 1212 ЦК України.

Вищевикладене узгоджуються із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові 61-17609св18 від 17 квітня 2019 року.

Доводи позивача щодо безпідставності набуття відповідачем коштів суд відхиляє, оскільки позивачем не було належним чином доведено факту безпідставності набуття відповідачем спірних коштів, і не надано належних та допустимих доказів наявності у його діях рахункової помилки, натомість з матеріалів справи вбачається добровільне волевиявлення позивача на перерахування цих коштів, і у діях відповідача не вбачається недобросовісності при набутті цих коштів.

Посилання відповідача на те, що надані відповідачем докази електронного листування на підтвердження обставин наявності між сторонами договірних відносин та узгодження мети отримання коштів є неналежними суд вважає безпідставними, оскільки суд оцінює усі надані докази у їх взаємозв`язку і сукупності разом з іншими обставинами справи та показами свідків, які вказували на наявність між сторонами тривалих договірних та ділових відносин, а також наявності між цими особами сталої практики щодо перерахування коштів на рахунки з метою проведення розрахунків за надані послуги.

Допитані в процесі судового розгляду свідки зазначили, що також отримували оплату за надані ними послуги шляхом перерахунку коштів на рахунки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 183, 355, 356, 358, 364 ЦК України, ст.ст.1-18, 76, 77-81, 95, 228, 229, 235, 241, 244, 245, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не подано.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Деснянський районний суд міста Києва.

Повний текст рішення складено 21.12.2020.

Суддя Деснянського районного суду м. Києва О.Б. Саламон