печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2020 року

Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого: судді Григоренко І.В.,

при секретарі: Ситику Р.В.,

за участю:

представника позивача: Свідло Є.В.,

представника відповідача-1: не з`явився,

представника відповідача-2: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Громадської ради доброчесності про захист честі, гідності, ділової репутації, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - відповідач-1, ВККС України), Громадської ради доброчесності (далі -відповідач-2, ГРД), у якому просить суд:

1) визнати недостовірною поширену відповідачами на веб-сайті https://grd.gov.ua/ інформацію щодо ОСОБА_1 наступного змісту:

- «ІНФОРМАЦІЯ_4.»;

- словосполучення «ІНФОРМАЦІЯ_5», які викладені на малюнку, що розміщений у відповідній статті;

2) зобов`язати відповідачів видалити з веб-сайту Громадської ради доброчесності в мережі Інтернет за адресою https://grd.gov.ua/ статтю під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_2

3) зобов`язати відповідачів спростувати поширену про ОСОБА_1 недостовірну інформацію протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання рішенням законної сили шляхом опублікування на сайті https://grd.gov.ua/ у розділі «Новини» повідомлення про спростування із заголовком: «ІНФОРМАЦІЯ_6 » таким самим шрифтом, як і спростовувана інформація, не допускаючи при цьому власних коментарів, із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги внесення паролів та/або кодів, тривалістю відображення повідомлення не менше шести місяців з моменту його опублікування з наступним текстом спростування:

«ІНФОРМАЦІЯ_7 ».

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_3 в мережі Інтернет на веб-сайті Громадської ради доброчесності була розміщена стаття під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_8». Стаття за своїм змістом в основному стосується судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 . У статті містяться посилання на, нібито, «факти», виявлені ГРД, які не мають жодного підґрунтя, є суперечливими та в принципі не відповідають дійсним обставинам (є неправдивими), що свідчить як про нездійснення перед публікацією перевірки викладеної в ній інформації, так і про умисну спрямованість цієї статті на створення негативного суспільного образу судді ОСОБА_1 , як не доброчесного, некомпетентного та недобросовісного. Щодо цитати «ІНФОРМАЦІЯ_4.», то ОСОБА_8 ніколи не приймалась ухвала чи інше судове рішення, яким вдвічі знижувалась визначена Фондом державного майна України вартість приватизації історичної чи іншої будівлі, а тому, з огляду на неприйняття суддею подібної за змістом ухвали чи судового рішення, таке рішення не скасовувалося Вищим господарським судом України. Щодо посилань у статті на інформацію видання (програми) «Наші гроші», то таке видання ніколи не повідомляло процитованої у статті інформації, відтак посилання на таке видання є неправдивим. Щодо толерування злочинної схеми втручання у розподіл справ, то варто звернути увагу на те, що порядок розподілу справ визначений законодавством України, та будь-яке відхилення від такого порядку є незаконним втручанням в роботу автоматизованої системи документообігу суду що має своїм наслідком притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 376-1 Кримінального кодексу України. Таким чином, використана в оскаржуваній інформації фраза «злочинна схема розподілу справ» свідчить про те, що факт вчинення зазначеного у статті злочину встановлено обвинувальним вироком суду. Натомість, жодного обвинувального вироку суду в кримінальному провадженні, яким би було встановлено факт незаконного втручання будь-якою особою в розподіл справ в Господарському суді м Києва, в тому числі, шляхом застосування злочинної схеми, не існує, а відтак, твердження про те, що ОСОБА_1 знав про це, є неправдивим, оскільки позивач не знав та не міг знати про вчинення злочину, якого не існувало. Щодо твердження «ІНФОРМАЦІЯ_9», то ОСОБА_1 запевняє, що не зазнавав жодного впливу від судді ОСОБА_5 або будь-якої іншої особи та відповідно жодного разу не діяв під чиїмось впливом. Поширена інформація є негативною, адже, формує у суспільстві думку про недоброчесність позивача та його причетність до протиправної діяльності, а тому вона підлягає спростуванню.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.12.2019 року в порядку загального позовного провадження відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Громадської ради доброчесності про захист честі, гідності, ділової репутації та підготовче засідання у справі призначено на 21.01.2020 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2020 року у зв`язку з неявкою учасників справи та відсутністю відомостей про вручення їм повідомлення про дату, час і місце підготовчого засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 198, п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 17.03.2020 року.

24.01.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

18.02.2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про приєднання доказів до матеріалів справи.

17.03.2020 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача та письмові пояснення, в яких представник позивача зазначає, що загальновідомою є інформація про те, що Громадська рада доброчесності не зареєстрована у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте наведене не свідчить про відсутність у такої організації правосуб`єктності та неможливість останньої набувати статусу учасника судового процесу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.03.2020 року у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Громадської ради доброчесності про захист честі, гідності, ділової репутації відмовлено.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.03.2020 року, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 198 ЦПК України, підготовче засідання було відкладено до 15.04.2020 року.

09.04.2020 року на адресу суду від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15.04.2020 року підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Громадської ради доброчесності про захист честі, гідності, ділової репутації закрито та справу призначено до розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 17.06.2020 року.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17.06.2020 року у зв`язку з неявкою представників відповідачів та відсутністю відомостей про вручення їм повідомлення про дату, час і місце судового засідання, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи в судовому засіданні було відкладено до 18.08.2020 року.

У судове засідання 18.08.2020 року з`явився представник позивача. Представники відповідачів у судове засідання 18.08.2020 року не з`явились, про дату, час і місце засідання повідомлені належним чином, причини неявки невідомі.

Частиною 1 ст. 223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Як визначено у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Керуючись ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, проте їх представники не з`явились в судове засідання без повідомлення причин, відзиви відповідачі не подали, а представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи.

В судовому засіданні 18.08.2020 року представник позивача підтримав позовні вимоги з викладених у позовній заяві підстав та просив їх задовольнити.

Вислухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є суддею Господарського суду м. Києва.

18.10.2019 року на сайті Громадської ради доброчесності (https://grd.gov.ua/) розміщено статтю « ІНФОРМАЦІЯ_8» (гіперпосилання у мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_2/).

Вказана стаття, зокрема, містить інформацію наступного змісту: «ІНФОРМАЦІЯ_4.».

Також стаття « ІНФОРМАЦІЯ_8» містить інформацію про те, що « ОСОБА_1 , суддя Господарського суду м. Києва толерував злочинну схему втручання в розподіл справ, діяв під впливом судді ОСОБА_3 , ухвалив рішення в інтересах дружини, не задекларував компанії дружини».

Крім того, у Висновку про невідповідність судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 критеріям доброчесності та професійної етики від 21.05.2019 року зазначено, що у 2010 році компанія, якою володіє дружина судді - ОСОБА_9 , спробувала сумнівно приватизувати історичний будинок у центрі Харкова площею майже 2 000 кв. м.

Як визначено у ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Статтею 21 Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Відповідно до ст.. 28 Конституції України, кожен має право на повагу до його гідності.

Аналогічні правові норми закріплені і у ст. 201 ЦК України, відповідно до якої особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю.

Згідно зі ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

В силу приписів ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Частиною 1 ст. 277 ЦК України встановлено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Регулювання відносин щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації здійснюється Законом України «Про інформацію».

Так, відповідно до ст. 2 Закону України «Про інформацію», основними принципами інформаційних відносин є, зокрема, достовірність і повнота інформації; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Згідно ч. 2 ст. 302 ЦК України, фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел, зобов`язана робити посилання на таке джерело.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Отже, у справах про захист честі, гідності та ділової репутації фізичної особи дослідженню підлягає наявність юридичного складу правопорушення, а саме: 1) факту поширення інформації; 2) чи стосується поширена інформація позивача; 3) чи є поширена інформація недостовірною; 4) чи завдає поширена інформація шкоди особистим немайновим благам позивача.

Так, інформація, що є предметом спору, була доведена через мережу Інтернет на сайті Громадської ради доброчесності https://grd.gov.ua/ за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_2/ невизначеному колу осіб. При цьому, інформація, зазначена у статті, яка розміщена на сайті за вказаним вище гіперпосиланням, стосується позивача - судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 .

Зазначене повністю підтверджується матеріалами справи, зокрема, і експертним висновком за результатами проведеної фіксації і дослідження змісту веб-сторінки у мережі Інтернет, до якого додано роздруківку файлу фіксації, збереженого у форматі PDF, що містить зображення змісту досліджуваної веб-сторінки.

Так, у 2008 році Фонд держмайна провів конкурс на право оренди цим приміщення та визначив переможцем ПП «Алла». ТОВ «Аеліта», одноосібною засновницею якої є ОСОБА_10 , оскаржило до суду результати конкурсу та вимагало дозволу на приватизацію цього приміщення. Справу розглядав Господарський суд м. Києва. 18.10.2010 суддя цього суду ухвалила рішення на користь компанії, якою володіє дружина судді, та скасувала результати конкурсу на право оренди приміщення.

Як вбачається із ухвали Господарського суду м. Києва від 14.11.2011 року у справі № 48/537 за позовом ТОВ «Аеліта» до Фонду державного майна України, Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області про визнання недійсним наказу та зобов`язання вчинити дії, яка доступна для перегляду у Єдиному державному реєстрі судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/), суддя ОСОБА_1 заявив самовідвід від розгляду даної справи, а справу № 48/537 було передано керівнику апарату суду для вирішення питання про повторний автоматичний розподіл справи.

В подальшому справу № 48/537 було передано іншому судді, і судове рішення у справі ухвалювалося іншим суддею.

Отже, інформацією, яка міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, не підтверджується викладена у статті « ІНФОРМАЦІЯ_8» (гіперпосилання у мережі Інтернет ІНФОРМАЦІЯ_2 інформація відносно позивача, яка звучить так: «ІНФОРМАЦІЯ_4.».

Щодо твердження, викладеного у статті, що суддя Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 «толерував злочинну схему втручання у розподіл справ», то суд зазначає наступне.

У Академічному тлумачному словнику слово «толерувати» тлумачиться як виявляти толерантність до кого-, чого-небудь; терпіти.

Так, стаття 376-1 Кримінального кодексу України передбачає такий вид злочину як незаконне втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 376-1 Кримінального кодексу України, умисне внесення неправдивих відомостей чи несвоєчасне внесення відомостей до автоматизованої системи документообігу суду, несанкціоновані дії з інформацією, що міститься в автоматизованій системі документообігу суду, чи інше втручання в роботу автоматизованої системи документообігу суду, вчинене службовою особою, яка має право доступу до цієї системи, або іншою особою шляхом несанкціонованого доступу до автоматизованої системи документообігу суду, - караються штрафом від шестисот до тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або обмеженням волі на строк від двох до п`яти років, або позбавленням волі на строк до трьох років, з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк від одного до трьох років.

Згідно п. 2 ст. 6 Конвенції прав людини і основоположних свобод, яка була ратифікована Україною 17.07.1997 року та набрала чинності для України 11.09.1997 року, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Крім того, ЄСПЛ у своєму рішенні від 22.04.2010 року у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» зазначив, що презумпція невинуватості, втілена в п. 2 ст. 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого кримінального судочинства, що забороняє передчасне висловлювання як самим судом, так і представниками інших органів влади думки, що особа, яка «обвинувачується у кримінальному злочині», є винною до того, як це доведено в законному порядку.

ЄСПЛ послідовно дотримується підходу, відповідно до якого принцип презумпції невинуватості порушується, якщо судове рішення або твердження офіційної особи щодо особи, яка обвинувачується в скоєнні злочину, схиляє до думки про те, що вона винна до того, як її винуватість була встановлена в законному порядку. Аналогічні порушення було констатовано у справах «Шагін проти України», «Грабчук проти України» та інших.

В матеріалах справи відсутній обвинувальний вирок суду, який набрав законної сили, що підтверджує факт вчинення позивачем злочину, передбаченого ст. 376-1 Кримінального кодексу України, або толерування такого злочину, відтак, суд вважає, що інформація про ОСОБА_1 стосовно того, що він «толерував злочинну схему втручання у розподіл справ» є недостовірною.

Щодо інформації про позивача стосовно його діяльності «під впливом судді ОСОБА_3», то суд зазначає наступне.

У Академічному тлумачному словнику слово «вплив» тлумачиться як сила влади, авторитету.

Отже, якщо буквально тлумачити фразу « ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_9», то отримуємо ствердження про факт діяльності судді ОСОБА_1 під силою влади, авторитету судді ОСОБА_3.

Так, за приписами ч. ч. 1, 3 ст. 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом.

Як визначено у ст.. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання.

Так, ОСОБА_1 - є суддею Господарського суду м. Києва, отже, в силу вимог Закону України «Про судоустрій та статус суддів», є публічною особою, здійснює свою діяльність незалежно від будь-якого незаконного впливу.

Як визначено у п. 9 ч. 7 ст. 56 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суддя зобов`язаний, зокрема, звертатися з повідомленням про втручання в його діяльність як судді щодо здійснення правосуддя до Вищої ради правосуддя та до Генерального прокурора упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про таке втручання.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 106 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», суддю може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з таких підстав, зокрема, неповідомлення суддею Вищої ради правосуддя та Генерального прокурора про випадок втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя, у тому числі про звернення до нього учасників судового процесу чи інших осіб, включаючи осіб, уповноважених на виконання функцій держави, з приводу конкретних справ, що перебувають у провадженні судді, якщо таке звернення здійснено в інший, ніж передбачено процесуальним законодавством спосіб, упродовж п`яти днів після того, як йому стало відомо про такий випадок.

Тобто у разі наявності будь-якого впливу, зокрема, судді ОСОБА_3 , обов`язок судді повідомити про таке втручання. Більше того, неповідомлення про випадок втручання тягне за собою дисциплінарну відповідальність.

Проте, в матеріалах справи відсутні дані, що свідчили б про повідомлення судді ОСОБА_1 . Вищої ради правосуддя або Генерального прокурора про втручання в його діяльність щодо здійснення правосуддя суддею ОСОБА_11.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Як визначено у ч. ч. 1, 2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідачами не надано судового рішення, що ухвалювалось під головуванням судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 , на користь фірми дружини, яким вдвічі було знижено визначену Фондом держмайна вартість приватизації історичної будівлі, а також не надано постанови Вищого господарського суду України, якою скасовано таке рішення. Також, відповідачами не надано будь-яких належних та допустимих доказів того факту, що позивач здійснював свою діяльність під впливом судді ОСОБА_3 та не конкретизовано у яких ситуаціях. Як і не надано доказів втручання у розподіл судових справ. Тобто відповідачами не доведено, що поширена ними інформація є достовірною.

Досліджуючи питання чи завдає поширена про позивача інформація шкоди його немайновим благам, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.

Статтею 2 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Отже, суддя суду України - є втіленням судової влади в Україні. До кандидатів на посаду суддів та до суддів висувається ряд кваліфікаційних та морально-етичних вимог, яким останні повинні безумовно відповідати.

Враховуючи спеціальний статус судді, суд вважає, що згадування прізвища, імені та по-батькові судді Господарського суду м. Києва ОСОБА_1 у статті за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 створює у необмеженої кількості читачів уявлення про можливу недоброчесність судді ОСОБА_1 , його злочинну діяльність, зокрема, у формі «толерування злочинної схеми втручання у розподіл судових справ», пов`язаність його неупередженої діяльності із тиском з боку третіх осіб, зокрема, судді ОСОБА_3 тощо. Зазначене, на думку суду, порушує особисті немайнові права позивача, а саме, право на честь, гідність та ділову репутацію.

Частинами 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» передбачено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

При цьому, суд зазначає, що інформацію, зазначену у статті під назвою: « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 поширену відповідачами на веб-сайті https://grd.gov.ua/ щодо ОСОБА_1 не можна віднести до розряду оціночних суджень, зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про інформацію», інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Згідно з п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Верховний Суд у постанові від 16.03.2020 року у справі № 306/29/18 (провадження № 61-47358св18) зазначив, що за своїм характером судження має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої ним думки, що пов`язано з такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів.

Тобто, будь-яке судження, яке має оціночний характер, будь-яка критика та оцінка вчинків, вираження власних думок щодо якості виконуваних публічних функцій, отриманих результатів тощо, не є підставою для захисту права на повагу честі, гідності та ділової репутації та, відповідно, не є предметом судового захисту.

Оцінюючи стиль викладу спірної інформації за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_2/, суд вважає, що її викладено у формі фактологічного твердження та неможливо віднести до оціночних суджень.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Частиною 7 ст. 277 ЦК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

При цьому, суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію (п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Крім того, визначаючи спосіб спростування відомостей, суд, відповідно до вимог статті 37 Закону «Про пресу та інші засоби масової інформації», а також положень іншого відповідного законодавства, може зобов`язати редакцію (видавництво) опублікувати спростування в спеціальній рубриці або на тій самій шпальті й тим самим шрифтом, що й спростовуване повідомлення: у газеті - не пізніше місяця з дня набрання рішенням законної сили, в інших періодичних виданнях - у запланованому найближчому випуску.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» встановлено, що задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено.

Аналізуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 року (справа № 802/2236/17-а).

Також Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 року).

Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову - на відповідача.

В матеріалах справи містяться квитанції про сплату № 58834 від 09.12.2019 року, № 58856 від 09.12.2019 року, № 58777 від 09.12.2019 року, згідно яких позивачем сплачено судовий збір за подачу позову до Печерського районного суду м. Києва у розмірі 2 305,20 грн.

Крім того, згідно квитанції № ПН1376 та № РКО1376 від 27.11.2019 року, позивачем сплачено 700,00 грн. за видачу довідки з відомостями про власника веб-сайту та комісію банку у розмірі 15,00 грн.

Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то судові витрати в рівних частинах покладаються на відповідачів.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 3, 21, 28 Конституції України, ст. ст. 11, 15, 16, 23, 201, 277, 297, 299, 302 Цивільного кодексу України, ст. 376-1 Кримінального кодексу України, ст. ст. 2, 30 Закону України «Про інформацію», ст. 1, 2, 6, 48 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», керуючись ст.ст. 3, 4, 12, 13, 19, 76-81, 133-141, 259, 263-265, 273, 274, 280-283, 352-355, п.п. 15.5 п. 15 Розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Громадської ради доброчесності про захист честі, гідності, ділової репутації - задовольнити.

Визнати недостовірною поширену Вищою кваліфікаційною комісією суддів України та Громадською радою доброчесності на веб-сайті https://grd.gov.ua/ інформацію щодо ОСОБА_1 наступного змісту:

- "ІНФОРМАЦІЯ_4.";

- словосполучення "толерував злочинну схему втручання в розподіл справ", "ІНФОРМАЦІЯ_9" та "ухвалював рішення в інтересах дружини", які викладені на малюнку, що розміщений у відповідній статті.

3. Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Громадську раду доброчесності видалити з веб-сайту Громадської ради доброчесності в мережі Інтернет за адресою https://grd.gov.ua/ статтю під назвою: " ІНФОРМАЦІЯ_1 " за гіперпосиланням ІНФОРМАЦІЯ_2

4. Зобов`язати Вищу кваліфікаційну комісію суддів України та Громадську раду доброчесності спростувати поширену про ОСОБА_1 недостовірну інформацію протягом 10 (десяти) календарних днів з дня набрання рішенням законної сили шляхом опублікування на сайті https://grd.gov.ua/ у розділі «Новини» повідомлення про спростування із заголовком: "ІНФОРМАЦІЯ_6 » таким самим шрифтом, як і спростовувана інформація, не допускаючи при цьому власних коментарів, із забезпеченням вільного доступу до спростування без вимоги внесення паролів та/або кодів, з наступним текстом спростування:

«На нашому сайті у статті « ІНФОРМАЦІЯ_8» були опубліковані недостовірні та неправдиві відомості відносно судді господарського суду міста Києва ОСОБА_1 , а саме те, що ОСОБА_4 ухвалював рішення в інтересах дружини та своєю ухвалою на користь фірми дружини вдвічі знизив визначену Фондом держмайна вартість приватизації історичної будівлі, яка згодом була визнана Вищим господарським судом України незаконною та скасованою. А також з приводу того, що суддя господарського суду міста Києва ОСОБА_1 толерував злочинну схему втручання у розподіл справ та діяв під впливом судді ОСОБА_5 . Ця інформація є надуманою, бездоказовою та має ознаки відвертої неправди. Приносимо щире вибачення судді господарського суду міста Києва ОСОБА_1 .".

Стягнути з Вищої кваліфікаційної комісії суддів України на користь ОСОБА_1 1 510 (одну тисячу п`ятсот десять) грн.. 10 коп. у відшкодування судових витрат.

Стягнути з Громадської ради доброчесності на користь ОСОБА_1 1 510 (одну тисячу п`ятсот десять) грн.. 10 коп. у відшкодування судових витрат.

Позивач: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 .

Відповідач-1: Вища кваліфікаційна комісія суддів України, 01601, м. Київ, вул.. Липська, буд. 18/5, ідентифікаційний код 37316378.

Відповідач-2: Громадська рада доброчесності, 03109, м. Київ, вул.. Генерала Шаповалова, буд. 9, ідентифікаційний код відсутній.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги на рішення подаються учасниками справи до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва, (а з початку функціонування Єдиної інформаційно-телекомунікаційної системи безпосередньо до апеляційного суду), а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності Цивільним процесуальним кодексом України в редакції від 15.12.2017 року.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 31.08.2020 року.

Суддя І.В. Григоренко