Баранівський районний суд Житомирської області
Справа № 273/1674/20
Провадження № 2/273/309/20
23 грудня 2020 року Баранівський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді Новицького Є. А. за участю: секретаря судових засідань Макарчук І.В., розглянувши у відкритому судовом засіданні в залі суду в м. Баранівка в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
У серпні 2020 ОСОБА_1 звернулася до Баранівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13.03.2017 ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США по розписці, кінцевим терміном повернення боргу до 13.08.2017. Передача коштів проведена у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно розписки від 13.03.2017 відповідач за користування коштами зобов`язався сплачувати позивачу відсотки з розрахунку 0.17 відсотків за кожен день користування коштами, 5 відсотків, щомісячно, кожного 10-13 числа.
12.04.2017 ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15 000 доларів США по розписці з кінцевим терміном повернення боргу до 15.09.2017. Передача коштів проведена у присутності свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Згідно розписки від 12.04.2017 відповідач за користування коштами зобов`язався сплачувати позивачу відсотки з розрахунку 0.17 відсотків за кожен день користування коштами, 5 відсотків, щомісячно, кожного 12-15 числа.
Станом на 01.08.2020 зобов`язання щодо повернення грошових коштів взятих в борг відповідно до вищевказаних розписок Відповідачем не виконано, сума не повернена.
З огляду на викладене, позивач вирішив звернутися до суду із вказаним позовом.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, згідно поданої заяви ОСОБА_5 розгляд справи просив здійснювати без його участі та участі позивача, на задоволенні позову наполягав, не заперечував щодо заочного розгляду справи.
Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомляв.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося на підставі ч. 2ст. 247 ЦПК України.
Керуючись вимогами ст. 280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що даний позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.
Встановлені судом обставини справи.
13.03.2017 ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000 доларів США по розписці, кінцевим терміном повернення боргу до 13.08.2017. Передача коштів проведена у присутності свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Згідно розписки від 13.03.2017 відповідач за користування коштами зобов`язався сплачувати позивачу відсотки з розрахунку 0.17 відсотків за кожен день користування коштами, 5 відсотків, щомісячно, кожного 10-13 числа (а.с. 7).
12.04.2017 ОСОБА_1 надав у борг ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 15 000 доларів США по розписці з кінцевим терміном повернення боргу до 15.09.2017. Передача коштів проведена у присутності свідків: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Згідно розписки від 12.04.2017 відповідач за користування коштами зобов`язався сплачувати позивачу відсотки з розрахунку 0.17 відсотків за кожен день користування коштами, 5 відсотків, щомісячно, кожного 12-15 числа (а.с. 8).
Позивач направляв ОСОБА_2 претензію щодо повернення заборгованості, яка була отримана його батьком (а.с. 11-13).
Не зважаючи на викладене, станом на момент звернення до суду із даним позовом кошти відповідачем позивачу повернуті не були.
Щодо стягнення основної суми боргу.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно ч. 1, 2ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
Відповідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У ст. 1047 ЦК України встановлено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Згідно ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Зобов`язання, відповідно ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства,а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання, згідно ст. 610 ЦК України, є його не виконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно положень ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно висновку, наведеному у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі за № 6-1967цс15, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 22 серпня 2019 року у справі за № 369/3340/16-ц.
Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Така позиція викладена в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі за № 524/4946/16-ц.
Зважаючи на встановлені вище обставини у справі, судом встановлено наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики підтвердженого достовірною борговою розпискою та право відповідача вимагати виконання боргового зобов`язання.
Відповідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Сторонами у справі, на виконання вимог ст. 76-81 ЦПК України, не подано до суду жодного доказу на спростування факту наявності боргу, його повного чи часткового виконання, наявності домовленості щодо від термінування виконання зобов`язання чи встановлення додаткових умов.
Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.
Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».
Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.
Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.
До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 16.01.2019 у справі справа № 373/2054/16-ц.
Таким чином, суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню.
З огляду на викладене, суд вважає що заявлений позов у частині стягнення основної суми боргу підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення заборгованості виключно в іноземній валюті без перерахунку в гривневий еквівалент.
Щодо стягнення процентів.
В позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача суму процентів за користування коштами в розмірі 20 250 доларів США за 40.5 місяців (згідно розписки №1 від 13.03.2017) та 29 625 доларів США за 39.5 місяців (згідно розписки №2 від 12.04.2017).
Згідно 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Згідно наданих суду розписок повернення отриманих у борг коштів мало б відбутися 13.08.2017 та 15.09.2017 відповідно (а.с. 7, 8).
Отже, сторони погодили строк, відповідно до якого позичальник мав виконати зобов`язання за вказаними борговими розписками.
Враховуючи викладене суд вважає, що після спливу строку повернення отриманої позики, припинилося право позивача нараховувати проценти за вказаними розписками, тому після 13.08.2017 та 15.09.2017 року, відповідно, позивач не мав права нараховувати відповідачу проценти за користування коштами.
Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за борговою розпискою №1 від 13.03.2017 за період з 13.03.2017 по 13.08.2017 у розмірі 3 750 доларів США, за борговою розпискою №2 від 12.04.2017 за період з 12.04.2017 по 15.09.2017 у розмірі 3675 доларів США (а.с. 7, 8).
Аналогічна правова позиція щодо нарахування та стягнення процентів за договором позики викладена у постанові Верховного Суду від 08.07.2020 у справі №426/2216/14-ц.
Щодо стягнення 3 % річних.
Одночасно, суд вваж є за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення відповідно до ст. 625 ЦК України.
При цьому, суд бере до уваги позицію Великої Палати Верховного Суду у рішенні від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц, згідно якої при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмета; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці.
Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.
Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 10 000 доларів США (за розпискою від 13.03.2017), помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 14 серпня 2017 року до дня ухвалення судового рішення, що становить 1227 днів, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).
Тобто 10 000,00 доларів США х 1227 день х 3 : 100 : 365 = 1008 доларів США 49 центів.
Аналогічний розрахунок суд здійснює щодо визначення 3 % річних за сумою боргу 15 000 доларів США (за розпискою від 12.04.2017)
Тобто 15 000,00 доларів США х 1194 день х 3 : 100 : 365 = 1 472 доларів США 05 центів.
Таким чином, загальна сума 3 % річних складає 2 480 доларів США 54 центи.
У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову.
Щодо стягнення пені.
Відповідно до ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Саме норма ч. 2 ст. 625 ЦК України регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, яка не передбачає обов`язок боржника сплатити пеню за прострочення грошового зобов`язання на рівні подвійної облікової ставки. Таких умов і не містить дана розписка.
Оскільки ні нормами закону, ні умовами договору, не передбачений обов`язок відповідача сплатити позивачу пеню за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, тому дана вимога не підлягає до задоволення за безпідставністю.
Щодо стягнення інфляційних втрат.
Одночасно суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині стягнення інфляційних втрат з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
До такого висновку дійшов Верховний суд України у постанові від 27 січня 2016р. у справі № 6-771цс15
Щодо стягнення судових витрат.
Частиною 1 та п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно ч. 1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З огляду на викладене, суд вважає за необхідне, стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 10 510 грн. з розрахунку 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб який станом на 01.01.2020 становить 2 102 грн, що відповідає приписам ч 2 ст 4 Закону України «Про судовий збір» та сумі стягнення.
Також позивачем були понесені витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 грн. (згідно розрахунку).
Згідно зі ст.13 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат, який здійснює адвокатську діяльність індивідуально, може відкривати рахунки в банках, мати печатку, штампи, бланки (у тому числі ордера) із зазначенням свого прізвища, імені та по батькові, номера і дати видачі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю.
Відповідно до ст.30 вказаного Закону порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Згідно ст.14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату.
Закон України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», Положення «Про форму та зміст розрахункових документів» та Положення «Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні» не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність.
Таким чином, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа.
Керуючись вимогами ст.137 ЦПК України, суд вважає, що вимога про стягнення витрат на правову допомогу підлягає задоволенню з огляду на наданий позивачем розрахунок.
Одночасно суд звертає увагу на те, що згідно ч 6 ст 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
На підставі викладеного та керуючись ст.13,14,76-82,133,141,223,259,263-265,352,354 Цивільного процесуального кодексу України, суд
Позов задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податків: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_2 , грошові кошти відповідно до Розписки №1 від 13.03.2017 та Розписки №2 від 12.04.2017 в загальній сумі 34 905 (тридцять чотири тисячі дев`ятсот п`ять) доларів США 54 центи, з яких:
25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США основна сума заборгованості;
7 425 (сім тисяч чотириста двадцять п`ять) доларів США проценти;
2 480 (дві тисячі чотириста вісімдесят) доларів США 54 центи 3 % річних.
Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер платника податків: НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер платника податків: НОМЕР_2 витрати на правову допомогу в розмірі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн.
В решті позовних вимог відмовити за безпідставністю.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Є.А. Новицький