Справа № 344/3793/20
Провадження № 22-ц/4808/1252/20
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.,

суддів: Максюти І.О., Томин О.О.

з участю секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2020 року, в складі судді Бородовського С.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до Івано-Франківського Архієпархіального Управління Української Греко-Католицької Церкви, державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Дудика Тараса Богдановича про визнання неповноважним Івано-Франківське Архієпархіальне Управління Української Греко-Католицької Церкви приймати рішення про припинення релігійної організації Посічанський монастир Матері Божої Знамення УГКЦ, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання протиправним та скасування реєстраційного запису,

в с т а н о в и в :

12 березня 2020 року ОСОБА_1 подав до суду позов до Івано-Франківського Архієпархіального Управління Української Греко-Католицької церкви, державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Дудика Т.Б. про визнання неповноважним Івано-Франківське Архієпархіальне Управління Української Греко-Католицької Церкви приймати рішення про припинення релігійної організації Посічанський монастир Матері Божої Знамення УГКЦ, шляхом ліквідації та створення ліквідаційної комісії, визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора, визнання протиправним та скасування реєстраційного запису.

Позивач свої вимоги мотивував тим, що 30 травня 2017 року неповноважною особою Івано-Франківським Архієпаріальним Управлінням УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В.Війтишина неправомірно прийнято та підписано Декрет, яким припинено Посічанський монастир Матері Божої Знамення УГКЦ шляхом ліквідації, а також створено ліквідаційну комісію у складі 5 осіб, а державним реєстратором всупереч вимог чинного законодавства прийнято рішення про припинення релігійної організації.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2020 року провадження у справі за вказаним позовом ОСОБА_1 закрито.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Апелянт зазначив, що всупереч волі засновника юридичної особи, неповноважною особою Івано-Франківським Архієпаріальним Управлінням УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В.Війтишина прийнято рішення про припинення релігійної організації, після чого, це рішення подано державному реєстратору, яким вчинено реєстраційний запис про припинення релігійної організації. Внаслідок протиправного припинення юридичної особи та незаконної державної реєстрації такого припинення, має місце реальне порушення цивільних прав позивача, у тому числі і майнових прав позивача.

Вважає, що пред`явлений ним позов відповідно до вимог чинного законодавства підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 січня 2020 року, розглядаючи справу №809/1025/17 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора виконкому Івано-Франківської міської ради Дудика Т.Б. про визнання протиправним та скасування запису №6000487 від 01.06.2017 року вказала, що спір, який виник у цій справі стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення про припинення релігійної організації, юрисдикцію слід визначати відповідно до ч.5 ст. 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» та визначила право позивача на звернення із цим позовом в порядку цивільного судочинства.

Ігнорування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду призводить до порушення права позивача на доступ до суду.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просив скасувати ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду в іншому складі суддів.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення не відповідає вищезазначеним вимогам.

Постановляючи ухвалу про закриття провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір в частині вимог про визнання неповноважним Івано-Франківське Архієпархіальне Управління Української Греко-Католицької Церкви в особі Архієпископа і Митрополита приймати рішення про припинення релігійної організації не є юридичним спором, який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а позов в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про припинення, ліквідацію юридичної особи визнання протиправним та скасування реєстраційного запису належить до публічно-правового спору.

Однак із таким висновком суду не можна погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч.2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 35 Конституції України церква і релігійні організації в Україні відокремлені від держави, а школа - від церкви; жодна релігія не може бути визнана державою як обов`язкова, а згідно із статтею 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави; Держава не втручається у здійснювану в межах закону діяльність релігійних організацій, не фінансує діяльність будь-яких організацій, створених за ознакою ставлення до релігії.

Суспільні відносини у сфері утворення, реєстрації, діяльності та припинення релігійної організації врегульовано Законом України «Про свободу совісті та релігійні організації».

За змістом статті 7 вищевказаного закону релігійні організації в України утворюються з метою задоволення релігійних потреб громадян сповідувати і поширювати віру та діють відповідно до своєї ієрархічної та інституційної структури, обирають, призначають і замінюють персонал згідно із своїми статутами. Релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об`єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об`єднання представляються своїми центрами (управліннями).

Статтею 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» передбачено, що діяльність релігійної організації може бути припинено у зв`язку з її реорганізацією (поділом, злиттям, приєднанням) або ліквідацією. Реорганізація або ліквідація релігійної організації здійснюється відповідно до її власних настанов. Реєстрація статутів (положень) новоутворених після реорганізації релігійних організацій здійснюється в порядку, встановленому статтею 14 цього Закону.

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» суд розглядає справу про припинення діяльності релігійної організації у порядку позовного провадження, передбаченого Цивільним процесуальним кодексом України, за заявою органу, уповноваженого здійснювати реєстрацію статуту конкретної релігійної організації, або прокурора.

Отже, чинним законодавством встановлено юрисдикційну належність спорів, які виникають у зв`язку з оскарженням рішень, дій, чи бездіяльності уповноваженого органу, пов`язаних з припиненням релігійної організації.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Відповідно до пп. 1.2. ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) відсутній предмет спору.

Як убачається із змісту поданої позовної заяви, позивач посилався на те, що Посічанський монастир Матері Божої Знамення УГКЦ є юридичною особою, він є його засновником разом з тим, ні засновник, ні загальні збори монастиря не приймали рішення про ліквідацію вказано релігійної організації, вважає, що рішення про припинення Посічанського монастиря Матері Божої Знамення УГКЦ прийнято неповноважним суб`єктом - Івано-Франківським Архієпархіальним Управлінням УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В. Війтишина та передано державному реєстратору, який вчинив реєстраційний запис про припинення релігійної організації.

Таким чином, спірні правовідносини стосуються питань участі позивача у створенні, діяльності та припиненні релігійної організації, а висновок суду про те, що позовні вимоги про визнання неповноважним Івано-Франківське Архієпархіальне Управління УГКЦ в особі Архієпископа і Митрополита В. Війтишина приймати рішення про припинення Посічанського монастиря Матері Божої Знамення УГКЦ шляхом ліквідації належить до форм втручання в дискреційну сферу релігійної організації, а тому відсутній предмет спору є передчасним.

Так, згідно висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі №809/1025/17 спір, який стосується правовідносин з прийняття уповноваженим органом рішення про припинення релігійної організації та питань участі позивача у створенні та діяльності релігійної громади, юрисдикцію спорів, що виникають з таких правовідносин, слід визначати відповідно до частини п`ятої статті 16 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», тобто в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 2 резолютивної частини Постанови Великої Палати Верховного суду від 22 січня 2020 року по справі №809/1025/17 за позовом ОСОБА_1 до державного реєстратора виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Дудика Т.Б., третя особа Івано-Франківська архієпархія УГКЦ про визнання протиправним та скасування рішення та реєстраційного запису, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2019 року в частині встановлення підсудності справи суду господарської юрисдикції змінено та визначено право позивача на звернення із цим позовом до суду в порядку цивільного судочинства.

Отже, спір, що виник у даній справі, належить розглядати у порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, у суду першої інстанції не було правових підстав, передбачених ст. 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі.

Згідно з ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Оскільки ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, то така підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 08 вересня 2020 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 грудня 2020 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.О. Максюта

О.О. Томин