Справа № 766/2653/20
08.12.2020р. Херсонський міський суд Херсонської області в складі:
головуючого судді Зуб І.Ю.,
за участю секретаря Щербань А.А.
розглянувши в порядку загального провадження у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права особистої приватної власності на квартиру та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач звернулася до суду із позовом в якому просить визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_2 . Також просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням приміщенням квартири спільного заселення АДРЕСА_2 .
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.02.2009 року, який розірвано 19.02.2019 року. Позивач є власником приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_2 , яке їй належало з 22.01.2002 року та було з жовтня 2005 року по жовтень 2006 року з метою поліпшення житлових умов реконструйовано за кошти позивача, що підтверджується заявами позивача щодо реконструкції. Відповідно до технічного паспорту на квартиру від 15.11.2007 року складеного ХДБТІ встановлено, що позивачем самочинно збудовано житлову будову. Після реконструкції об`єкта нерухомості, позивач оформила право власності на нього 23.12.2014 року, тобто процедуру прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту було завершено. Таким чином дана квартира не належить до спільного майна подружжя.
Зазначено, що з весни 2017 року відповідач у вказаній квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує, особистих речей в квартирі не має, квартирою не цікавиться, є колишнім членом сім`ї власника.
В судовому засіданні позивач, її представник просила позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених в позові.
Відповідно до відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання територіального органу ДМС місце проживання відповідача не значиться зареєстрованим. У відомостях зазначено, що для отримання актуальної інформації необхідно звернутися до органу реєстрації відповідного реєстру територіальної громади.
Згідно із відомостями відділу реєстрації проживання фізичних осіб Херсонської міської ради, інформацією щодо реєстрації місця проживання відповідача відділ не володіє. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України, саме такий орган надає відомості про місце реєстрації проживання.
У відповідності із ч. 10 ст. 187 ЦПК України, якщо отримана інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд подальший виклик такої особи здійснює через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
Виходячи з наведеного, беручи до уваги, що актуальні дані вказують на відсутність відомостей про місце реєстрації проживання відповідача, останній повідомлявся через оголошення. Судові повістки також направлялись за адресою, зазначеною в позовній заяві.
В судове засідання відповідач не з`явився, причини неявки суду не відомі.
Враховуючи неявку відповідача та згоду позивача на заочний розгляд справи, про що постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України.
Заслухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне.
30.03.2020 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 30.03.2020 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання.
Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 22.07.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
З свідоцтва про право власності № НОМЕР_2 від 22.01.2002 року вбачається, що власниками приміщення № 16 квартири спільного заселення в будинку АДРЕСА_3 , загальною площею 21,55 кв.м є ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
Відповідно до договору дарування від 14.04.2005 року ОСОБА_4 подарував ОСОБА_5 Ѕ частину приміщення № 16 квартири спільного заселення в будинку АДРЕСА_3 .
У відповідності із свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 28.02.2009 року ОСОБА_5 зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , після одруження прізвище дружини « ОСОБА_6 ».
У технічному паспорті на квартиру АДРЕСА_2 станом на 15.11.2007 року зазначено, що приміщення І, ІІ є самочинним будівництвом.
З свідоцтва про право власності від 23.12.2014 року вбачається, що ОСОБА_1 є власником приміщення АДРЕСА_2 , загальною площею 38,5 кв.м.
З технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 станом на 09.12.2014 року вбачається, що приміщення І, ІІ є складовою частиною даної квартири.
Із заяви про надання дозволу на добудову балкону до кв. ІНФОРМАЦІЯ_1 , вбачається, що 27.10.2005 року сусіди надавали згоду на таке будівництво.
18.10.2006 року позивач зверталась до ОСББ «Колорит», щодо надання дозволу на підключення до водопостачання й каналізації.
З договору № 2572 від 19.10.2006 року вбачається, що позивач є замовником на виконання робіт щодо замірів, виготовлення, встановлення вікон за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідно до відомостей трудової книжки серія НОМЕР_4 на ім`я ОСОБА_7 в період з жовтня 2005 по жовтень 2006 року, вона була працевлаштована.
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17.01.2019 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно листа ОСББ «Колорит» (м. Херсон, вул. Залаегерсег, 8) від 11.02.2020 року самовільна добудова до кв. АДРЕСА_5 відбувалася приблизно з 2005-2007 рік. В період з 2009 по 2018 року в кв. АДРЕСА_5 будь-які будівельні роботи не проводились.

У відповідності до ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1 )майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею. ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею. ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадку і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.325 ЦК України суб`єктами права приватної власності є фізичні особи та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Згідно ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч.1 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 року), ратифікованою Законом від 17.07.1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 року), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином спірний будинок є особистою приватною власністю позивача, так як не придбаний за спільні кошти подружжя, хоч і в період перебування сторін в шлюбі, і такий висновок суду повністю узгоджується з вимогами ст.57 СК України.

Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання права особистої приватної власності на квартиру за позивачем є обґрунтованими, оскільки дане майно створено позивачем до вступу в шлюб з відповідачем, і на час реєстрації шлюбу мало статус самовільно збудованого. Доказів поліпшення даного нерухомого майна в період перебування сторін у шлюбі в матеріалах справи не міститься. Факт реєстрації права власності на самовільно збудоване майно 23.12.2014 року не спростовує доказів, долучених до матеріалів справи щодо часу створення майна. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Суд не бере до уваги копії форми № 16, форми В щодо відомостей про реєстрацію місця проживання осіб, оскільки вони зроблені з карток, які знаходяться у позивача, вона не є уповноваженою особою, яка може володіти такими первісними документами, які мають зберігатись у установах які створили та ведуть власні відомчі інформаційні системи реєстру територіальної громади і є джерелом інформації щодо місця реєстрації осіб. Постановою Кабінету Міністрів 02.03.2016 року затверджено «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» . Таким чином, врахуючи джерело їх надходження, а саме від сторони процесу, а не від компетентної установи, такі докази є недопустимими.

В актах обстеження на факт проживання від 25.12.2018 року, 20.01.2020 року, зазначено про те, що ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_2 не проживає з осені 2017 року та в квартирі не має його речей, платежі на утримання будинку не сплачує. Зазначено, що даний факт підтверджують співвласники.

Таким чином встановлено, що в даному акті містяться відомості, які отримані зі слів інших осіб. В акті зазначено прізвища осіб, які надали відомості: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи.

Згідно із ст. ч. 1 ст. 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи.

У відповідності із ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Представник позивача та позивач під час розгляду справи клопотання про виклик свідків не заявляли.

На підставі наведеного, суд не може прийняти до уваги надані докази, а саме акти від 25.12.2018 року та 20.01.2020 року, оскільки вони є недопустимими доказами виходячи з наступного. Акт складено зі слів осіб, про допит яких в якості свідків не було заявлено в судовому засіданні, тому суд позбавлений можливості безпосередньо дослідити докази, а саме допитати свідків, які зазначені в актах для підтвердження відомостей, що в них зазначені.

Таким чином встановлено, що позовні вимоги в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є необґрунтованими, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження підстав позову в цій частині, тому в даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

На підставі наведеного суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

При розподілі судових витрат, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1989 грн. 69 коп. за сплачений судовий збір, відповідно до позовних вимог, які підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання права особистої приватної власності на квартиру та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право особистої приватної власності на приміщення квартири спільного заселення АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 (останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) судовий збір у розмірі 1989 (одна тисяча дев`ятсот вісімдесят дев`ять) грн. 69 (шістдесят дев`ять) коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Згідно загального порядку оскарження, рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Херсонського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст судового рішення складено 22.12.2020 року (з урахуванням вихідних днів, днів відпочинку, як компенсації за чергування у вихідні та неробочі дні, днів відпустки).

СуддяІ. Ю. Зуб