ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2020 року
м. Харків

справа № 619/4107/19
провадження № 22-ц/818/3202/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Тичкової О.Ю.,
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

сторони справи:
позивач Кредитна спілка «Істок»,
відповідач ОСОБА_1 ,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_2 , який діє в інтересах Кредитної спілки «Істок» на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року, ухвалене у складі судді Кононихіної Н.Ю., та додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року, ухвалене у складі судді Калмикової Л.К.,
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року Кредитна спілка «Істок» (надалі КС ) звернулася до суду з позовом, після уточнення якого просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь заборгованість за договором про споживчий кредит № ДКХ-2117 від 21.06.2018 станом на 20.01.2020 в розмірі 70725,60 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 6930,20 грн.; заборгованість за платою 22952,80 грн.; заборгованість по відсотках 0,19 грн.; 100% річних, згідно ст. 625 ЦК та п. 4.7.3. кредитного договору 31929,91 грн.; інфляційні нарахування 1912,50 грн.; штраф 7000,00 грн. Також позивач просив стягнути з відповідача сплачений судовий збір в розмірі 1921 грн.
Позов мотивований тим, що 21 червня 2018 року ОСОБА_1 за власною заявою був прийнятий в члени КС «Істок».. 21 червня 2018 року між сторонами був укладений Договір про споживчий кредит №ДКХ-2117. Кредит було надано члену КС на умовах зворотності, платності, строковості, забезпеченості та цільового використання. Позивач належним чином виконав зобов`язання, передбачені умовами Договору, видав позичальнику кредит. 27 грудня 2018 року сторонами внесено зміни в Кредитний договір шляхом укладання Додаткового договору №1 до Договору про споживчий кредит №ДКХ-2117 від 21.06.2018, згідно якого плата становить 68,38 грн., та який є невід`ємною частиною кредитного договору. Відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі здійснював оплату по кредиту, порушуючи умови кредитного договору. 19 квітня 2019 року відповідачу на адресу, вказану в кредитному договорі, було направлено повідомлення про наявність заборгованості з вимогою про її погашення. Проте вказане звернення було залишено без відповіді та борг відповідачем не погашено, що змісило позивача звертатися до суду.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року в задоволені позовних вимог відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що відповідач на момент розгляду справи у суді в повному обсязі здійснив оплату по кредиту, не порушуючи умови кредитного договору. Згідно вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. В Україні особливий період розпочався з 17 березня 2014 року та триває по теперішній час. Закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду. У проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся. Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 №410 від 13.12.2019 старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 м. Харків з 25 жовтня 2013 року. Відповідач свої зобов`язання за договором про споживчий кредит виконав в повному обсязі, виплативши 16.01.2020 залишок тіла кредита у розмірі 4400 грн., які позивач повинен був зараховувати на погашення саме тіла кредиту, а не інших виплат, оскільки відповідач має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій. Посилаючись на те, що з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 погасив заборгованість в повному об`ємі.
Додатковим рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року стягнуто з КС «Істок» на користь ОСОБА_1 понесені під час розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17500,00 грн.
Додаткове рішення мотивоване тим, що ОСОБА_1 довів належними та допустимими доказами понесення ним витрат на правову допомогу в заявленому розмірі. При поданні відзиву на позовну заяву відповідачем було надано попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які ОСОБА_1 поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи, що складають 8500 грн. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу відповідачем до відзиву на позовну заяву від 16.12.2019 року були долучені: копія договору б/н про надання правничої допомоги від 13.12.2019 року; копія ордера серія ДН №047192; копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №5149 від 30.08.2018; копія додаткової угоди №1 від 13.12.2019, якою сторони визначили порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката Іванченко А.В.; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. 20.02.2020 між ОСОБА_1 і адвокатом Іванченко А.В. погоджено та підписано акт б/н наданих адвокатом послуг у справі №619/4107/19 у розмірі 17500 грн. Різниця з попереднім розрахунком обумовлена більшою кількістю судових засідань, в яких брав участь адвокат і необхідністю складання відзиву на заяву позивача про збільшення позовних вимог.
Не погодившись з рішенням суду від 26.02.2020 та додатковим рішенням суду від 19.08.2020 ОСОБА_2 , який діє в інтересах КС «Істок» подав апеляційні скарги. Просить рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26.02.2020 та додаткове рішення цього ж суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, стягнення з відповідача судових витрат та відмову у задоволені вимог відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу.
Апеляційна скарга на рішення суду від 26.02.2020 обґрунтована тим, що суд помилково застосував до спірних правовідносин Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до якого військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності у тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. При зверненні до суду позивач посилався на загальні норми ЦК щодо відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, що узгоджується з практикою Верховного Суду у праві № 127/13998/17. В якості доводів апеляційної скарги на додаткове рішення суду від 19.08.2020 зазначено те, що суд не звернув уваги, що відповідачем до заяви не надано доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу. А саме, матеріали справи не містять виставленого рахунку на оплату коштів та квитанції або чеку про сплату вартості робіт, виконаних за Актом від 28.02.2020 року на суму 17500,00 грн. з боку ОСОБА_1 , проте як за умовами договору про надання правничої допомоги Клієнт на протязі 2 днів був зобов`язаний сплатити ці кошти на користь адвоката Іванченко A.B. В матеріалах справи відсутні докази отримання адвокатом Іванченко A.B. цієї суми коштів від Клієнта. Обчислити обсяг витраченого адвокатом часу, згідно Акту від 28.02.2020, у слуханнях, в яких вона брала участь, неможливо, оскільки це не підтверджується жодними доказами, та нею не наведені жодні дані про тривалість судових засідань. Засідання ж фактично не проводились, отже надані докази не є допустимими. Надання відповідачем та його представником даних, що не відповідають дійсності є зловживанням процесуальними правами.
У відзиві на апеляційну скаргу на основне рішення суду ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу на залишити без задоволення, рішення суду без змін. Стягнути з КС «Істок» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 10000 грн.
Відзив мотивовано тим, що рішення суду є законним та обґрунтованим. Доводи апеляційної скарги висновків зроблених судом не спростовують. В судовому засіданні було доведено, ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом Листом №350/176/100-863/2266 від 16.12.2019 Харківський національний університет Повітряних Сил імені Івана Кожедуба повідомив, що з грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно Договору про споживчий кредит №ДКХ-2117 були утримані кошти на загальну суму 7600 грн., які були перераховані на рахунок КС «Істок» в повному обсязі. 16.01.2020 ОСОБА_1 на рахунок КС «Істок» було перераховано залишок коштів тіла кредиту згідно Договору №ДКХ-2117 від 21.06.2018, а саме 4400 грн. Отже відповідачем зобов`язання за договором про споживчий кредит були виконані в повному обсязі. Оскільки з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, в тому числі банками та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, ОСОБА_1 погасив заборгованість в повному обсязі. Твердження позивача про необґрунтоване застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» зроблені внаслідок неправильного тлумачення заявником норм матеріального права та не узгоджуються з положеннями указаного закону та матеріалами справи. Відсутність документального підтвердження понесення стороною витрат на правову допомогу на момент звернення із заявою до суду, за наявності таких витрат, не є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові №922/445/19 від 03.10.2019.
16 листопада апелянтом заявлено клопотання про зменшення витрат на професійну допомогу, яким він просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні заяви про стягнення із КС «Істок» витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн. Посилається на те, що надання послуг професійної правничої допомоги підтверджуються актом від 04.06.2020, відповідно до якого клієнт отримав послуги, де серед іншого вказані участь адвоката Іванченко A.B. у двох судових засіданнях по справі №619/4107/19. Проте ухвалою апеляційного суду визначено, що справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Таким чином зазначені в акті послуги на суму 4000 грн фактично не були надані адвокатом. Окремою послугою на загальну суму 1000 грн в акті зазначено складання клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом сторін). Проте, не зрозуміло як в Акті від 04 червня 2020 року може стягуватися плата за документ, який, як зазначає сам адвокат, тільки має бути складений 05 червня 2020 року. З огляду на Рекомендації щодо застосування мінімальних ставок адвокатського гонорару, затвердженого Рішенням Ради адвокатів Харківської області №17 від 21.03.2018 року, розмір адвокатського гонорару за годину роботи становить 50 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на день оплати. Акт від 04.06.2020 року не містить посилання на кількість годин, які були витрачені адвокатом на складання відзиву на апеляційну скаргу, а тільки містить загальну вартість послуги у розмірі 4500,00 грн., через що неможливо обчислити обсяг часу, витраченого адвокатом на надання цієї послуги та її реальну вартість. Апелянт вказує, що ОСОБА_1 , заявляючи клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, зобов`язаний надати договір про надання правничої допомоги та відповідні докази щодо обсягу отриманих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті ним або третьою особою.
У запереченнях на клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_3 просить стягнути з КС «Істок» на користь ОСОБА_1 понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн. Подання нею окремого клопотання про розгляд справи у відкритому судовому засіданні з викликом сторін не може бути розцінене як зловживання представником своїми правами. В акті від 04.06.2020 року була помилково вказана інша дата 05.06.2020 року, що є опискою і не може бути підставою для відмови у стягненні правової допомоги з позивача, оскільки адвокатом така послуга була реально надана. Щодо відсутності у Акті від 04.06.2020 року посилання на кількість годин, витрачених адвокатом на складання відзиву на апеляційну скаргу, представник відповідача вказує, що в додатковій угоді №1 від 13.12.2019 року адвокат та клієнт визначили порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвоката у фіксованому та погодинному розмірі, згідно якої за підготовку будь-яких письмових документів адвокатом сторонами було погоджено фіксований розмір оплати за 1 сторінку 500 грн. Посилання представника КС «Істок» на відсутність доказів витрачання часу, вважає недоречним з огляду на правову позицію Верховного Суду у постановах від 09.07.2019 у справі №923/726/18, від 26.02.2020 у справі №910/14371/18, згідно якої від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконання робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу, витраченого фахівцем в галузі права.
Щодо посилання позивача на те, що відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, адвокат вказала, що згідно ст. 137 ЦПК України витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт і їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Такі висновки були неодноразово зроблені Верховним судом у постановах від 03.10.2019 (справа № 922/445/19), від 09.06.2020 (справа №5020-961/2012) та від 02.09.2020 (справа № 329/766/18). Посилаючись на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.11.2020 року у справі №637/1123/15-ц, провадження 61-11535св20, адвокат зазначила, що відсутність доказів на підтвердження сплати послуг, які були надані адвокатом Чернеті К.К. не є підставою для відмови у стягненні правової допомоги з позивача,оскільки такі послуги адвокатом були надані.
В зв`язку з тим, що Харківським апеляційним судом було вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, адвокатом надано уточнений розрахунок судових витрат, що має бути стягнуто з позивача згідно Акту від 04.06.2020 року, а саме:1. Складання відзиву на апеляційну скаргу КС «Істок» - 9 сторінок, 4500,00 грн.; 2. Складання клопотання від 05.06.2020 року про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін 2 сторінки, 1000,00 грн.; 3. Аналіз нормативного матеріалу, консультації, пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах, публікацій науковців, коментарів спеціалістів 1 година, 500,00 грн. Всього: 6000,00 грн. 24.11.2020 року між ОСОБА_1 та адвокатом Іванченко A.B. було складено Акт б/н про надання правових послуг, згідно якого в період з 18 по 24 листопада 2020 року адвокат виконав наступні послуги: складення заперечення на клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу від 24.11.2020 року по справі 5 сторінок, 2500 грн.; пошук і вивчення судової практики в аналогічних справах 1 година, 500 грн. Всього: 3000 грн. Таким чином, адвокатом Іванченко A.B. було надано ОСОБА_1 правничу допомогу на загальну суму 9000,00 грн.
Також адвокатом Чернети К.К. подано пояснення на апеляційну скаргу КС «Істок» на додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19.08.2020 року по справі №619/4107/19. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, додаткове рішення залишити без змін. Обгрунтовуючи зазначені вимоги посилається на обставини, що стосуються надання правничої допомоги і наводились вище. Вказує, що 26.02.2020 року, до закінчення судових дебатів, з метою стягнення з позивача понесених судових витрат, представником відповідача було зроблено заяву, що протягом 5 днів після ухвалення Дергачівським районним судом Харківської області судового рішення у справі №619/4107/19, ОСОБА_1 будуть надані відповідні докази розміру витрат, які Відповідач сплатив або має сплатити адвокату у зв`язку з розглядом справи. 28.02.2020 року ОСОБА_1 до Дергачівського районного суду Харківської області було подано заяву про винесення додаткового рішення, до якого було долучено докази, що підтверджують обсяг наданої правової допомоги адвокатом Іванченко A.B. Таким чином, Дергачівським районним судом Харківської області було винесено законне та обгрунтоване судове рішення, яким було стягнуто з КС «Істок» на користь ОСОБА_1 витрати у цивільній справі №619/4107/19 за надану професійну правничу допомогу у розмірі 17500,00 грн. У зв`язку з викладеним вважає позицію апелянта помилковою та такою, що не грунтується на чинному законодавстві України.
Заслухавши доповідь головуючого судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши й обговоривши доводи апеляційних скарг, відзиву, поданих сторонами клопотань та пояснень, в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд прийшов до наступних висновків.
Судовим розглядом встановлено, що 21 червня 2018 року до КС «Істок» звернувся ОСОБА_1 із заявою на вступ до кредитної спілки (т. 1, а.с. 11).
Згідно Витягу з протоколу засідання правління КС «Істок» №124 від 21 червня 2018 року (т. 1, а.с. 12) на підставі рішення спостережної ради КС «Істок» про делегування правлінню повноважень (витяг з протоколу спостережної ради №21 від 20 липня 2004 року) (т. 1, а.с. 13) - прийнято рішення про прийом ОСОБА_1 в члени КС «Істок».
21 червня 2018 року ОСОБА_1 сплатив вступний внесок, що підтверджується прибутковим касовим ордером №2338 від 21.06.2018 (т. 1, а.с. 14), та обов`язковий пайовий внесок, що підтверджується прибутковим касовим ордером №2339 від 21.06.2018 (т. 1, а.с. 15).
21 червня 2018 року ОСОБА_1 подав заявку на отримання кредиту члена КС «Істок» в розмірі 12000 грн. Згідно вказаної заявки ОСОБА_1 розумів і погодився з тим, що ставлячи підпис під даною заявкою він тим самим, зокрема, підтвердив, що: до укладання кредитного договору йому надано кредитною спілкою інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій Кредитора з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленого у додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування»; його повністю поінформовано про місцезнаходження Кредитора та умови надання та погашення кредиту, ОСОБА_1 вважає їх прийнятними для себе. Заявка підписана ОСОБА_1 (т. 1, а.с. 16).
Згідно протоколу засідання Кредитного комітету КС «Істок» від 21 червня 2018 року прийнято рішення про надання кредиту члену кредитної спілки ОСОБА_1 в розмірі 12000 грн., строком на 12 місяців, відсоткова ставка 0,001% річних, плата за надання кредиту 17,1 грн. щоденно (т. 1, а.с. 17).
21 червня 2018 року між КС «Істок» та ОСОБА_1 був укладений Договір про споживчий кредит №ДКХ-2117 (т. 1, а.с. 18, 19).
Відповідно до розділу 1 Договору про споживчий кредит №ДКХ-2117 від 21 червня 2018 року, КС «Істок» (Кредитор) на умовах цього договору надав ОСОБА_1 (Позичальник) грошові кошти (кредит) в сумі 12000 грн., а Позичальник зобов`язався повернути наданий кредит і виконати свої обов`язки за цим договором в повному обсязі. Строк дії договору становить 12 календарних місяців з моменту підписання цього договору 21 червня 2018 року до 21 червня 2019 року, але не може бути менше, ніж строк повного виконання сторонами своїх зобов`язань за цим договором. Кредитор надав Позичальнику кредит за цільовим призначенням споживчий на ремонт, на умовах його забезпечення, строковості, повернення та платності.
Відповідно до п.п. 2.5, 2.6 Кредитного договору плата за надання кредиту становить 17,10 грн. щоденно. Нарахування плати розпочинається з дня фактичного отримання Позичальником грошових коштів і здійснюється щомісячно, виходячи з фактичної кількості днів у місяці до дня повного погашення кредиту.
Згідно розділу 3 указаного Договору нарахування відсотків за користування кредитом розпочинається з дня фактичного отримання Позичальником грошових коштів, та здійснюється щомісячно, до дня повного погашення кредиту. Процентна ставка за користування кредитом становить 0,001% річних. Базою для нарахування відсотків є сума кредита в розмірі 12000 грн. Тип процентної ставки фіксована, є незмінною протягом усього строку договору. Сплата нарахованих відсотків за користування кредитом здійснюється у день повного погашення зобов`язань по кредитному договору. Загальна вартість кредиту для позичальника на дату укладання договору 18240 грн. Сторони погодили, що до загальних витрат не включаються платежі, що підлягають сплаті Позичальником у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором. ОСОБА_1 підтвердив, що вартість кредиту в договорі чітко і однозначно визначена і є прийнятною.
Відповідно до розділу 4 Договору Позичальник щомісячно сплачує кредитору платіж, що складається з нарахованої плати, частини кредиту та процентів за користування кредитом, до дати та у розмірі, що вказані в Графіку повернення кредиту та сплати зобов`язань, наведеному в додатку до договору, який є його невід`ємною частиною Графік платежів. Сторони розуміють, що порушення позичальником Графіку платежів призведе до зміни розміру платежів до сплати, відображених в Графіку платежів та дійшли згоди, що така зміна не потребує укладання нового Графіку платежів та внесення змін у договір. При внесенні чергового платежу після спливу дати, вказаної в графіку платежів, та/або після закінчення строку дії Договору, плата та відсоткова ставка, що визначені у договорі, нараховуються до сплати по день фактичного повного виконання зобов`язань по договору, згідно умов договору. У разі недостатності суми здійсненого платежу для виконання зобов`язань за договором в повному обсязі, ця сума погашає вимоги кредитора в такій черговості: у першу чергу сплачуються прострочена до повернення сума кредиту та прострочені проценти за користування кредитом, у другу чергу сплачуються сума кредиту та проценти за користування кредитом, якщо такі є нарахованими до сплати, у третю чергу сплачуються неустойка та інші платежі, відповідно до договору. У разі порушення позичальником виконання зобов`язань зі сплати платежів за договором, можуть настати правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата позичальником штрафу у розмірі 1000 грн. за порушення сплати кожного платежу, згідно Графіку платежів; повернення позичальником суми боргу (основної суми кредиту, плати та процентів) з урахуванням встановленого індексу інфляції та 100% річних від простроченої суми за весь час прострочення сплати зобов`язань за договором, згідно статті 625 ЦК України.
Згідно пункту 6.1 Договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити нараховані зобов`язання в повному обсязі, згідно умов цього Договору.
Відповідно до розділу 8 договору зміни та доповнення до договору вносяться за взаємною згодою сторін та оформлюються в письмовій формі додатковим договором сторін, який є невід`ємною частиною Договору. При цьому сторони дійшли згоди, що зміни, вказані в п.п. 4.4-4.7 Договору, не є зміною умов договору. Підписуючи даний договір, Позичальник гарантував, що не перебуває під впливом помилки, обману, насилля, загрози, зловмисної угоди. Позичальник своїм підписом у розділі 9 договору підтвердив, що отримав у письмовій формі від кредитора до укладення договору інформацію, вказану в частині 2 статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; Позичальник підтвердив, що до укладання договору отримав від кредитора інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитора з метою прийняття споживачем обґрунтованого рішення про укладання відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування». Інформація надана кредитором з дотриманням вимог законодавства та забезпечує правильне розуміння позичальником істотних характеристик фінансової послуги без нав`язування її придбання, що забезпечило позичальникові можливість свідомого вибору. Позичальник гарантував, що на момент укладання цього договору він повністю ознайомлений з текстом договору, видами та розміром відповідальності за невиконання/несвоєчасне виконання своїх зобов`язань за цим договором, юридичними наслідками такого невиконання та вважає їх справедливими та прийнятними для себе. Недійсність окремих положень цього договору не тягне за собою недійсність договору в цілому, якщо можна припустити, що цей договір міг бути укладений без включення до нього таких положень. Договір укладений в двох примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу, по одному примірнику для кожної із сторін. Позичальник, ставлячи підпис під даним договором, посвідчив передачу йому оригінала примірника договору.
Договір, додаток до договору про споживчий кредит №ДКХ-2117 від 21 червня 2019 року Графік повернення кредиту та сплати зобов`язань підписані ОСОБА_1 , що свідчить про його згоду з умовами отримання та повернення кредиту.
Позивач належним чином виконав зобов`язання, передбачені умовами Договору, що підтверджується видачею ОСОБА_1 кредиту відповідно до умов Договору, згідно копії видаткового касового ордера №2416 від 21.06.2018 про видачу ОСОБА_1 суми кредиту за договором №ДКХ-2117 від 21.06.2018 у розмірі 12000,00 грн. (т. 1, а.с. 31).
27.12.2018 між КС «Істок» і ОСОБА_1 був укладений додатковий договір №1 до договору про споживчий кредит №ДКХ-2117 від 21.06.2018, згідно якого додатковий договір був укладений в зв`язку з порушенням ОСОБА_1 . Графіку повернення кредиту та сплати нарахувань, викладеного у додатку до кредитного договору, в зв`язку з чим сторони дійшли згоди внести зміни в кредитний договір, а саме встановити плату за надання кредиту в розмірі 68,38 грн. щоденно (т. 1, а.с. 21).
Згідно з наданим позивачем розрахунком, в зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за умовами кредитного договору, за ним станом на 20.01.2020 року утворилась заборгованість в розмірі 70725,60 грн., з яких: заборгованість за основною сумою кредиту 6930,20 грн., заборгованість за платою 22952,80 грн., заборгованість по відсотках 0,19 грн., 100% річних, згідно статті 625 ЦК України та п. 4.7.3 кредитного договору 31929,91 грн., інфляційні нарахування 1912,50 грн., штраф 7000 грн.
З військового квитка серії НОМЕР_3 від 10.12.2013 вбачається, що 25.10.2013 на підставі Наказу начальника ХУПС №23-ПМ ОСОБА_1 був призваний у Збройні Сили України на військову службу за контрактом, 25.11.2013 у військовій частині № НОМЕР_1 ним було прийнято військову присягу (т.1, а.с. 61-65).
19 жовтня 2017 року Управлінням персонального штабу командування Повітряних Сил Збройних Сил України на ім`я ОСОБА_1 було видано Посвідчення серії НОМЕР_4 безтермінове і дійсне на всій території України, відповідно до якого ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій (т. 1, а.с. 66).
11 червня 2019 року між Міністерством Оборони України в особі ТВО Начальника Харківського національного університету Повітряних Сил генерал-майора ОСОБА_4 та ОСОБА_1 був укладений Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посаді осіб рядового складу (т. 1, а.с. 67-70).
Згідно довідки військової частини НОМЕР_1 №410 від 13.12.2019 старший солдат ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 м. Харків з 25 жовтня 2013 року (т. 1, а.с. 71).
З інформації, наданої Харківським національним університетом Повітряних Сил імені Івана Кожедуба листом №350/176/100-863/2266 від 16.12.2019, вбачається, що з грошового забезпечення ОСОБА_1 згідно договору про споживчий кредит №ДКХ-2117 від 21 червня 2018 року були утримані грошові кошти на загальну суму 7600 грн. (1520 грн. щомісячно), які були перераховані на рахунок КС «Істок» в повному обсязі, про що свідчать банківські документи, а саме: п/д №1787 від 16 липня 2018 року реєстр сум, утриманих з грошового забезпечення в/сл. в/ч НОМЕР_1 за липень 2018 року для погашення кредиту та перерахованих на рахунок КС «Істок»; п/д №1201 від 10 серпня 2018 року реєстр сум, утриманих з грошового забезпечення в/сл. в/ч НОМЕР_1 за серпень 2018 року для погашення кредиту та перерахованих на рахунок КС «Істок»; п/д №2758 від 26 вересня 2018 року реєстр сум, утриманих з грошового забезпечення в/сл. в/ч НОМЕР_1 за вересень 2018 року для погашення кредиту та перерахованих на рахунок КС «Істок»; п/д №2877 від 10 жовтня 2018 року реєстр сум, утриманих з грошового забезпечення в/сл. в/ч НОМЕР_1 за жовтень 2018 року для погашення кредиту та перерахованих на рахунок КС «Істок»; п/д №3309 від 14 листопада 2018 року реєстр сум, утриманих з грошового забезпечення в/сл. в/ч НОМЕР_1 за листопад 2018 року для погашення кредиту та перерахованих на рахунок КС «Істок» (т. 1, а.с. 88-99).
Згідно копії квитанції №0.0..1 від 16.01.2020 ОСОБА_1 на рахунок КС «Істок» переведені грошові кошти в розмірі 4400 грн. в якості сплати платежу по кредитному договору ДКХ-2117 від 21.06.2018 (т. 1, а.с. 112).
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем за контрактом, відтак на нього поширюється дія Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.
Пунктом 3 Розділу II Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.
Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію», проведення якої здійснено на визначеній території України, в тому числі на території Харківської області, від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.
За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.
У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.
Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.
Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань на організацію і штати мирного часу.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави стверджувати, то у проміжки між періодами проведення мобілізації стан особливого періоду не припинявся.
Відповідно до частини 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.
Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.
Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі №522/12270/15-ц, провадження №61-21025св18.
У постановах Верховного Суду, від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц (касаційне провадження №61-4157св18); від 14 лютого 2018 року у справі №727/2187/16-ц (касаційне провадження №61-3951св18); від 20 лютого 2018 року у справі №640/4439/16-ц (касаційне провадження №61-4304св18); від 21 лютого 2018 року у справі №211/1546/16-ц (касаційне провадження №61-4255св18); від 25 квітня 2018 року у справі №205/1993/17-ц (касаційне провадження №61-1664св17) зроблено висновки, що особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, після оприлюднення Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію». Президент України відповідного рішення про скасування особливого періоду, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймав.
Даний висновок суду узгоджується із відповіддю Генерального штабу Головного Управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу збройних сил України від 01.10.2015 №322/2/8417, відповідно до якого, виходячи з положень статті 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 №303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.
Відмовляючи в задоволенні позову в повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є військовослужбовцем, зобов`язання за умовами кредитного договору ним виконані, відтак, за положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», нарахування будь-яких санкцій заборонено.
Виходячи з встановлених обставин справи та зазначених вище норм, що регулюють спірні правовідносини, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що відповідачу як військовослужбовцю проценти та штрафні санкції за кредитним договором не повинні нараховуватися, оскільки на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Плата за надання кредиту за своїм характером фактично є процентами за користування кредитом, тому, з урахуванням вказаної норми вона нарахована відповідачу безпідставно.

Висновки суду першої інстанції узгоджуються з положеннями пункту 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 травня 2018 року у справі № 521/12726/16-ц, провадження № 61-16144св18; від 11 грудня 2019 року у справі № 521/7927/16-ц, провадження № 61-14935св19.

Оскільки відповідач здійснював погашення кредиту у загальному розмірі 12000 грн, і ці кошти повинні були спрямовуватися на погашення тіла кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позовних вимог, в тому числі відмовивши у стягненні інших платежів, а саме заборгованості за платою, відсотках, інфляційних нарахуваннях, 100% річних та штрафу.

Твердження в апеляційній скарзі на те, що суд застосував Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який не підлягав застосуванню до спірних правовідносин, зокрема, щодо плати, інфляційних втрат та спеціальної відповідальності, які передбачена приписами статті 625 ЦК України, що не зазначені у даному законі, колегія суддів відхиляє, оскільки вони зроблені внаслідок неправильного тлумачення апелянтом норм матеріального права та не узгоджуються з положеннями Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Посилання на постанову Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 127/13998/17 не заслуговують на увагу, оскільки у судовому рішенні Верховного Суду, на яке посилається заявник, встановлені обставини, які не є тотожними обставинам, встановленим судом в цій справі, а тому викладені у цьому судовому рішенні висновки не підлягають беззастережному застосуванню у цій справі.

Отже, доводи апеляційної скарги в частині оскарження рішення суду від 26 лютого 2020 року не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення від 26.02.2020 ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення.
Разом з тим, апеляційна скарга КС «Істок» на додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування витрат на правову допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини 1 статті 1 указаного Закону встановлено, що представництво це вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Статтею 30 указаного Закону визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Згідно статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19).
Відповідно до частини 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків ощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З огляду на зазначене, положеннями ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру, з урахуванням складності справи і наданих послуг та фінансового стану учасників справи.
Подібні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19.
Згідно частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції були подані копії: договору б/н про надання правничої допомоги від 13.12.2019; ордера серія ДН №047192; свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №5149 від 30.08.2018; додаткової угоди №1 від 13.12.2019, в якій сторони визначили порядок оплати юридичних послуг (гонорару) адвокату Іванченко А.В.; попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат. 28.02.2020 між ОСОБА_1 і адвокатом Іванченко А.В. погоджено та підписано акт б/н про надання адвокатом послуг у справі у розмірі 17500 грн. На підставі наданих доказів суд прийшов до висновку, що розмір витрат відповідача на правничу допомогу в сумі 17500 грн. є обґрунтованим і підлягає стягненню з позивача.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки матеріали справи не містять доказів фактичної сплати ОСОБА_1 або третьою особою зазначеної суми на користь адвоката в зв`язку з наданою правничою допомогою, що є підставою для відмови у заявленій вимозі про відшкодування понесених витрат.
На підставі викладеного додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні вимоги про стягнення з КС «Істок» на користь ОСОБА_1 понесених під час розгляду справи №619/4107/19 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17500 грн.
З тих самих підстав не підлягає задоволенню заявлена представником ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу вимога, з урахуванням уточнень, про стягнення з КС «Істок» на користь ОСОБА_1 понесених витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн., оскільки до матеріалів справи відповідачем не надані докази фактичної сплати ОСОБА_1 або третьою особою зазначеної суми на користь адвоката в зв`язку з наданою правничою допомогою.
Суд не бере до уваги посилання адвоката на те, що відповідні витрати підлягають стягненню незалежно від того, що їх тільки має бути сплачено, оскільки такі послуги були надані адвокатом, на підставі наступного.
Як вже було зазначено вище, колегія суддів ураховує, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження №12-171гс19, висловлено правову позицію про те, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи, зокрема, чи були вони фактично понесені.
З огляду ж на те, що за відсутності документа про фактичну оплату послуг, надання адвокатом таких послуг залишається недоведеним.
Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, апеляційна скарга представника КС «Істок» на додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року підлягає задоволенню, додаткове рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову в стягненні з КС «Істок» на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 371, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах Кредитної спілки «Істок», на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 26 лютого 2020 року залишити без змін.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах Кредитної спілки «Істок», на додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року задовольнити.
Додаткове рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 серпня 2020 року скасувати.
У задоволені заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 30 грудня 2020 року.

Головуючий - О.Ю.Тичкова

Судді: О.В. Маміна

Н.П.Пилипчук