КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у першій інстанції - Гончарук В.П.
Номер провадження № 22-ц/824/2812/2020
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року у справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» до ОСОБА_1 про відшкодування збитків в порядку регресу, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» звернулось до суду із вказаним позовом, відповідно до якого, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства збитки в порядку регресу у розмірі 23 442 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 05 травня 2015 року о 11 год. 20 хв. водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем БМВ Х-5 державний номерний знак НОМЕР_1 по вул. Шолуденка - вул. Андрющенка, здійснюючи рух через перехрестя, та повертаючи ліворуч здійснив виїзд на смугу, призначену для руху зустрічного автотранспорту, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Шевроле державний номерний знак НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним в скоєнні правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави в розмірі 340 грн.

В позовній заяві також зазначено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант» згідно полісу № АІ/0623981.

В подальшому, 08 травня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування. Позивач зазначає, що вартість матеріального збитку завданого Шевроле державний номерний знак НОМЕР_2 відповідно до звіту про оцінку вартості матеріальної шкоди склала 13 310,40 грн. ТДВ СК «Альфа-Гарант» 09 квітня 2015 року здійснило виплату страхового відшкодування ОСОБА_2 в сумі 11 442 грн.

Оскільки ОСОБА_1 не повідомив ТДВ СК «Альфа-Гарант» про настання страхової події, 04 серпня 2015 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» направило ОСОБА_1 регресну вимогу про сплату суми сплаченого страхового відшкодування, однак вимогу було проігноровано.

В подальшому, 01 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ТДВ СК «Альфа-Гарант» було укладено угоду про розмір страхового відшкодування, відповідно до якої було здійснено доплату страхового відшкодування у розмірі 12 000 грн.

Враховуючи вищевикладене, товариство звернулось до суду із вказаним позовом і просило задовольнити позовні вимоги.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2016 року позовні вимоги ТДВ СК «Альфа-Гарант» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ СК «Альфа-Гарант» страхове відшкодування в сумі 11 442 грн та судовий збір в сумі 243,60 грн.

В подальшому, ОСОБА_1 подав заяву про перегляд заочного рішення й ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено, заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 січня 2016 року скасовано, а справу призначено до розгляду.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року позовні вимоги ТДВ СК «Альфа-Гарант» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТДВ СК «Альфа-Гарант» 23 442 грн відшкодування шкоди в порядку регресу та 243,60 грн судового збору.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, яку мотивовано тим, що позивачем по справі не було надано доказів того факту, що ОСОБА_1 не повідомляв страхову компанію про настання страхового випадку. Також зазначено, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» було повідомлено потерпілою особою ОСОБА_2 про те, що настав страховий випадок, що дало можливість страховій компанії здійснити перевірку обставин ДТП та визначити розмір заподіяної шкоди, що, на думку апелянта, не свідчить про здійснення необґрунтованих виплат. Враховуючи зазначене, апелянт зазначає, що у ТДВ СК «Альфа-Гарант» відсутні законні підстави для стягнення з нього відшкодування в порядку регресу.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

26 грудня 2019 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ТДВ СК «Альфа-Гарант», відповідно до якого вказано, що у зв`язку із тим, що відповідач по справі не повідомив страховика про настання ДТП, не надав свої пояснення щодо причин та обставин пригоди, не надав для огляду свій транспортний засіб для порівняння всіх наявних на ньому пошкоджень з пошкодженнями, що зафіксовані на КТЗ потерпілого, страховик визначив та оцінив шкоду у меншому розмірі, ніж вона фактично була завдана. Таким чином, страховик вважає, що ОСОБА_1 порушив вимоги закону щодо інформування страховика про настання страхового випадку й тим самим обумовлено наявність законних підстав для стягнення з нього відшкодування в порядку регресу.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Так, суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ТДВ СК «Альфа-Гарант» мотивував своє рішення тим, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що ТДВ СК «Альфа-Гарант» правомірно заявила вимогу до відповідача з приводу відшкодування матеріальної шкоди в сумі 23 442 грн.

Апеляційний суд не погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до положень ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Разом з тим, відповідно до положень п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Статтею 21 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено заборону експлуатації транспортного засобу на території України без чинного поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Так, судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05 травня 2015 року о 11 год. 20 хв. водій ОСОБА_1 керуючи автомобілем БМВ Х-5 державний номерний знак НОМЕР_1 по вул. Шолуденка - вул. Андрющенка, здійснюючи рух через перехрестя та повертаючи ліворуч здійснив виїзд на смугу, призначену для руху зустрічного автотранспорту, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем Шевроле державний номерний знак НОМЕР_2 , що призвело до пошкодження транспортних засобів.

Постановою Шевченківського районного суду міста Києва від 21 травня 2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу на користь держави у розмірі 20 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 340 грн (а.с.17-18).

За нормою ч.4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Частиною шостою цієї ж статті визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

На момент вказаного ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант». Ліміт відповідальності за полісом №АІ/0623981 на одного потерпілого за шкоду, завдану життя і здоров`ю складає 100 000 грн, а за шкоду, завдану майна - 50 000 грн, розмір франшизи - 00,00 грн. Строк дії полісу з 28 жовтня 2014 року по 27 жовтня 2015 року (а.с.8).

08 травня 2015 року до ТДВ СК «Альфа-Гарант» надійшло повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від потерпілого ОСОБА_2 (а.с.9-10).

Відповідно до звіту №12137 від 13 травня 2015 року вказано, що матеріальний збиток, завданий ТЗ Шевроле державний номерний знак НОМЕР_2 внаслідок його пошкодження 13 310,40 грн з урахуванням ПДВ (а.с.19-24).

26 червня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування й відповідно до акту-розрахунку №ЦВ/15/0719 та платіжного доручення №1175 від 27 липня 2015 року ТДВ СК «Альфа-Гарант» виплатило ОСОБА_2 страхове відшкодування у розмірі 11 442 грн (а.с.11, 31-32).

В подальшому, ТДВ СК «Альфа-Гарант» 04 серпня 2015 року направило ОСОБА_1 вимогу про виплату страхового відшкодування в порядку регресу (а.с.33-35).

Відповідно до платіжного доручення №ID-91222 від 14 березня 2017 року страхова компанія доплатила ОСОБА_2 12 000 грн страхового відшкодування (а.с.162).

Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього.

Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) за кожним страховим випадком суперечило б меті страхування цивільно-правової відповідальності, об`єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди, а тому стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає виключні випадки, за яких страховик може подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідно до п. ґ ч.38.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Відповідно до ч. 33.1.4. ст.33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.

Наведеними правовими нормами встановлено обов`язок учасників дорожньо-транспортної пригоди вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, або, у випадках, передбачених цим Законом, Моторне транспортне страхове бюро України про настання дорожньо-транспортної пригоди

Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини дорожньо-транспортної пригоди власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року № 6-284цс15, від 30 березня 2016 року № 6-186цс16 та постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року справа № 759/19724/15-ц, від 16 травня 2018 року справа № 369/5335/15-ц.

Матеріалами справи підтверджено, що потерпілий ОСОБА_2 звернувся до ТДВ СК «Альфа-Гарант» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду 08 травня 2015 року, тобто на третій день після самого ДТП (а.с.9-10). Страхова компанія провела огляд транспортного засобу, здійснила перевірку обставин ДТП, встановила, що подія є страховим випадком, склала звіт про оцінку вартості матеріальної шкоди й потерпілій особі було виплачено розмір страхового відшкодування, що не свідчить про здійснення страховою компанією необґрунтованих виплат.

Окрім того, відповідно до полісу №АІ/0623981 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 була застрахована й розмір ліміту відповідальності на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну становив 50 000 грн, що свідчить про те, що розмір страхового відшкодування, виплачений потерпілій особі, був в межах ліміту відповідальності.

Таким чином, застосування положень статей 33, 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» як підставу для стягнення страхового відшкодування в порядку регресу, без урахування зазначених обставин, є помилковим.

Зазначені правові висновки містять також у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №465/36/17, провадження №61-34970св18.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов до неправомірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ТДВ СК «Альфа-Гарант».

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити Товариству з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Альфа-Гарант» у задоволенні позовних вимог.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв