ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8918/20 Справа № 184/333/20 Суддя у 1-й інстанції - Малашина Ю. Б. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат"

на рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" про відшкодування моральної шкоди, завданої тяжким ушкодженням здоров`я, пов`язаної з виконанням трудових обов`язків, -

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що в період з 23 травня 1978 року по 21 листопада 2013 року працював машиністом бульдозера комбінату. 21 листопада 2013 року він був звільнений за станом здоров`я, яке перешкоджає продовженню даної роботи. За висновком МСЕК ОСОБА_1 первинно 11 листопада 2013 р. було встановлено 30% професійної втрати працездатності. При наступному переогляді в 2014 році відсоток втрати працездатності становив 25% безстроково. За висновком МСЕК від 11 листопада 2013 року ОСОБА_1 було визнано інвалідом 3-ої групи від отриманого професійного захворювання, а при повторному переогляді 27 жовтня 2014 року інвалідом не визнано.

Позивач вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці. Після встановлення професійного захворювання він дізнався, що фактичною причиною отримання професійного захворювання є його робота у відповідача. Весь час роботи у відповідача він працював сумлінно та добросовісно, додержувався правил внутрішнього розпорядку, дотримувався правил охорони праці, не допускав порушень трудової дисципліни, а натомість відповідач свідомо, знаючи, що на робочому місці позивача було перевищення гранично допустимих норм праці, допускав позивача до роботи, тим самим поступово заподіюючи шкоду його організму, що й призвело до хронічного обструктивного захворювання легень другої стадії. На теперішній час він за станом здоров`я не може працювати та забезпечувати себе та свою сім`ю. Таким чином, відповідач порушив законні його права, що призвели до ушкодження здоров`я від професійного захворювання, безстрокової втрати працездатності, моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків. У зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача на свою користь 190 000 гривень за заподіяну моральну шкоду ушкодженням здоров`я, без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших податків та зборів.

Рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" на користь ОСОБА_1 45 000 (сорок п`ять ) тисяч 00 копійок за заподіяну моральну шкоду ушкодження здоров`я, без утримання податку з доходу фізичних та інших податків та зборів. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відшкодування моральної шкоди завданої позивачу внаслідок ушкодження здоров`я, заподіяних під час виконання трудових обов`язків, покладається на власником підприємства або уповноваженим ним органом.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що при прийнятті позивача на роботу його було попереджено про шкідливі умови праці на підприємстві, позивач самостійно прийняв рішення працювати в даних умовах виробництва. Разом з тим, працівника було забезпечено спецодягом, індивідуальними засобами захисту, відповідачем здійснювалися заходи поліпшення рівня охорони праці та попередження випадків травматизму та професійних захворювань на виробництві. Крім того зазначає, що робітникам комбінату виплата моральної шкоди колективним чи трудовим договором не передбачена. За весь час роботи позивач проходив систематичний медогляд, зі скаргами на стан здоров`я не звертався, однак недбале ставлення до здоров`я та небажання змінювати місце роботи призвели до негативних наслідків, тому залежно від ступеня вини потерпілого розмір відшкодування зменшується. Відповідач наголошує, що вина підприємства у заподіяній позивачу шкоді відсутня, спричинення моральної шкоди позивачем не доведено. Крім того, згідно положень Податкового кодексу, кошти, стягнуті в рахунок відшкодування моральної шкоди є об`єктом оподаткування.

Відзиву на апеляційну скаргу від позивача не надходило.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 в період з 23 травня 1978 року по 21 листопада 2013 року працював на ПАТ «Орджонікідзевський гірничо-збагачувальний комбінат» (яке в подальшому було АТ «Покровський гірничо-збагачувальний комбінат») машиністом бульдозера (а.с.10-14).

01 жовтня 2013 року Українським науково-дослідницьким інститутом промислової медицини встановлено професійне захворювання. Після встановлення позивачу професійного захворювання йому було заборонено працювати за своєю професією та в умовах, де є місце перевищення гранично допустимих норм праці.

Наказом комбінату від 20 листопада 2013 року №577 позивача 21 листопада 2013 року було звільнено, у зв`язку з виявленою невідповідності виконуваній роботі за станом здоров`я, згідно п. 2 ст. 40 КЗпП України (а.с. 14).

Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 жовтня 2013 року, позивачу встановлено захворювання за діагнозом: хронічне обструктивне захворювання легень другої стадії (пило токсичний бронхіт другої ст., емфізема легень другої ст.), ЛН другого ступеня. (а.с.15-18). При цьому, як зазначено у п.19.1 зазначеного акт, машиніст бульдозера Автотранспортного цеха ОСОБА_1 , відчуваючи негативні наслідки розвитку патологічного процесу та загострення хронічних захворювань, не забажав перейти за пропозицією керівника цеху на іншу роботу (а.с. 15-18).

Згідно виписки з акта огляду МСЕК від 11 листопада 2013, позивачу первинно з 11 листопада 2013 року до 01 грудня 2014 року встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 30%, у зв`язку з профзахворюванням, та третю групу інвалідності (а.с.19). При повторному огляді 27 жовтня 2014 року позивачу було встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 25% безстроково без встановлення групи інвалідності (а.с. 20).

Згідно пояснюючої записки від 20 жовтня 2013 року ОСОБА_1 був обізнаний з тим, що при роботі на бульдозері наявні шкідливі фактори; захворювання у нього було виявлено більше десяти років назад, проте перевестися на іншу роботу не намагався, оскільки не мав іншої спеціальності.

Із наведеного вбачається, що професійне захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача протягом 35 років, що зумовлено не забезпеченням роботодавцем безпечних умов праці, а отже наявні у зв`язку з цим підстав, передбачені ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди, виходячи з наступного.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в України найвищою соціальною цінністю.

Згідно положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.

Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно абзацу 9 пункту 5 Рішення Конституційного Суду України №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу І Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до вказаного закону. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст.1167 ЦК України та ст.237-1 КЗпП України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст.22 Конституції України.

Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зав`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Відповідно до ст.23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно ч.ч. 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Враховуючи тяжкість наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності зазначених змін, які зумовили, зокрема, і втрату позивачем місця роботи, постійний характер страждань, які переносить позивач у вигляді ранкового кашлю з виділенням слизового харкотиння, болю та важкості у грудній клітці, задухи, болю та обмеження рухів у плечових, ліктьових та колінних суглобах, затерпання кінцівок та загальна слабкість, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках та порушення свого звичайного способу життя, потреби постійного лікування, ступеню втрати професійної працездатності у розмірі 25%, суд першої інстанції дійшов обгрунтованих висновків про необхідність відшкодування позивачу завданої моральної шкоди за рахунок відповідача.

Доводи апеляційної скарги про те, що при прийнятті позивача на роботу його було попереджено про шкідливі умови праці на підприємстві, позивач самостійно прийняв рішення працювати в даних умовах виробництва, не виключають законодавчо закріпленого обов`язку роботодавця забезпечити безпечні умови виробничого середовища.

Той факт, що позивач, відчуваючи загострення хронічних захворювань свідомо відмовився від пропозиції відповідача перейти на іншу роботу, враховано судом першої інстанції при визначенні розміру моральної шкоди до стягнення.

Доводи апеляційної скарги про те, що робітникам комбінату виплата моральної шкоди колективним чи трудовим договором не передбачена, підлягають відхиленню, оскільки такий обов`язок роботодавця встановлено ст. 173 КзпП Українич та 1 ст. 237-1 КЗпП України.

Посилання апеляційної скарги на те, що заподіяння моральної шкоди позивачем не доведено, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки сам факт ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Згідно рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема у фізичних та душевних стражданнях, які він зазнає з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Посилання скаржника на те, що відповідач в повному обсязі виконував обов`язки щодо забезпечення належних умов праці, висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 25 жовтня 2013 року, професійне захворювання органів дихання позивача виникло в результаті тривалого періоду роботи в умовах пилу, що перевищує ГДК. (а.с.17)

При цьому, відсутність прямого причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.

Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Посилання відповідача на те, що кошти, стягнуті в рахунок відшкодування моральної шкоди є об`єктом оподаткування, не впливають на визначений судом розмір моральної шкоди, що відповідає принципу розумності, виваженості і справедливості.

Отже, передбачених ст.376 ЦПК України порушень норм процесуального та матеріального права, які б могли призвести до скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені відповідачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства "Покровський гірничо-збагачувальний комбінат" залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2020 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С.Городнича

М.М.Пищида