Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 521/21810/17

провадження № 61-19488св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

заявник (боржник) - ОСОБА_1 ,

суб`єкт оскарження - державний виконавець Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Процько Ганна Ігорівна,

заінтересована особа (стягувач) - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року у складі судді Целуха А. П. та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст вимог скарги

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на рішення державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Процько Г. І., заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України»).

Скарга мотивована тим, що на примусовому виконанні у Першому Малиновському відділі державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходиться виконавчий лист № 2-508/10, виданий 20 грудня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з нього та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Державний ощадний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», заборгованості за кредитним договором від 27 квітня 2007 року № 1149 у сумі 23 061,50 грн, судового збору у розмірі 181,96 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 30,00 грн.

10 жовтня 2017 року державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 54797437, яку він отримав поштою 23 грудня 2017 року.

Вважав, що вищевказана постанова державного виконавця винесена з порушенням положень частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки 30 грудня 2014 року державним виконавцем вже була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, були відсутні правові підстави для відкриття виконавчого провадження. Крім того, пропущено строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання.

З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною постанову державного виконавця Першого Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Процько Г. І. від 10 жовтня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 54797437 з примусового виконання виконавчого листа № 2-508/10; зобов`язати державного виконавця поновити його порушене право шляхом скасування цієї постанови та винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що винесена 10 жовтня 2017 року державним виконавцем постанова про відкриття виконавчого провадження № 54797437 є законною і обґрунтованою, строк виконання судового рішення не сплив. Заявник, як боржник, протягом тривалого часу рішення суду про стягнення кредитної заборгованості не виконує, від його виконання ухиляється, державним виконавцем вживаються дії з примусового виконання судового рішення. На примусовому виконанні виконавчий лист № 2-508/10 перебував неодноразово, про що свідчить кількість відміток державного виконавця про виконання рішення, остання датується 07 червня 2017 року. Таким чином, строк для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання не порушено, він переривався, а тому державний виконавець правомірно відкрив виконавче провадження, також відсутні підстави для закінчення виконавчого провадження.

Короткий зміст судових рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій

Постановою апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року (провадження № 61-42207 св 18) касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову апеляційного суду Одеської області від 11 липня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останньою постановою Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що на час набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» трирічний строк пред`явлення виконавчого листа № 2-508/10 до примусового виконання не сплив, тому підлягають застосування положення цього Закону України.

Ураховуючи викладене, строк для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання не порушено, у зв`язку із чим постанова державного виконавеця про відкриття виконавчого провадження є правомірною, крім того, відсутні правові підстави для закінчення виконавчого провадження.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким його скаргу задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі і витребувано цивільну справу № 521/21810/17 з Малиновського районного суду м. Одеси.

У грудні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2020 року справу передано судді-доповідачеві.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2010 року про стягнення, у тому числі з заявника, кредитної заборгованості, набрало законної сили 17 липня 2010 року, на виконання вказаного судового рішення лише 20 грудня 2011 року було видано виконавчий лист, тобто поза межами річного строку його пред`явлення до примусового виконання, що унеможливлює відкриття виконавчого провадження, у тому числі 10 жовтня 2017 року.

Державний виконавець при винесенні оспорюваної постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 жовтня 2017 року у порушення положень частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» не врахував, що існує постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 30 грудня 2014 року.

Доводи особи, яка подала відзив

У грудні 2019 року ПАТ «Державний ощадний банк України» подало відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на їх законність не впливають. Стягувачем строк пред`явлення виконавчого листа до примусового виконання не пропущено.

У січні 2020 року надійшла відповідь ОСОБА_1 на відзив ПАТ «Державний ощадний банк України», в якій вказував про те, що банком пропущено річний строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судом установлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2010 року, що набрало законної сили 17 липня 2010 року, позов ВАТ «Державний ощадний банк України» задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» заборгованість за кредитним договором № 1149 від 27 квітня 2007 року у сумі 23 061,50 грн, судовий збір у розмірі 181,96 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 30,00 грн.

20 грудня 2011 року Малиновським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист № 2-508/10 на примусове виконання вищевказаного судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 21 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час набрання законної сили заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2010 року, тобто від 16 лютого 2010 року) виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: виконавчі листи та інші судові документи - протягом трьох років.

У пункті 1 частини другої статті 21 вказаного Закону встановлено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються: для виконання рішень і вироків судів у частині майнових стягнень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а у випадках, коли рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

У Законі України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», у тому числі щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, було внесено зміни Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)».

Пунктом 4 Розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону Україну «Про внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження» та деяких інших законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб)» визначено, що виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, тобто до 09 березня 2011 року, пред`являються до виконання у строки, встановлені на момент їх видачі.

Ураховуючи викладене, суди дійшли правильного висновку про те, що на час набрання законної сили заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 липня 2010 року, тобто 17 липня 2010 року, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції від 16 лютого 2010 року) становив три роки.

Таким чином, стягувач з дати набрання законної сили судовим рішенням мав право протягом трьох років отримати виконавчий лист та пред`явити його до виконання.

Отже, посилання заявника на те, що виконавчий лист від 20 грудня 2011 року № 2-508/10 виданий з пропуском строку для його пред`явлення до виконання, є безпідставними, оскільки його видано у межах трирічного строку з дати набрання рішенням суду законної сили, кінцевим строком його пред`явлення було 17 липня 2013 року.

31 грудня 2013 року виконавчий лист був повернутий стягувачу згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв`язку з відсутністю майна у боржника).

30 грудня 2014 року виконавче провадження закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» (направлення виконавчого документу до іншого відділу виконавчої служби).

20 липня 2015 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження згідно зі статтею 26 Закону України «Про виконавче провадження».

22 липня 2016 року було відмовлено у відкритті виконавчого провадження відповідно до пункту 8 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (наявність інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження).

Конституція України закріпила принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58). Це означає, що дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (пункт 4 Рішення Конституційного Суду України від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001 у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»).

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII.

Згідно з пунктом 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Зі змісту пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» вбачається, що положення цього закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплинув на час набрання чинності цим законом. Для пункту 5 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм закону до виконавчих документів, пред`явлення до виконання за якими сплинув на час набрання ним чинності.

Частиною четвертою статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі: пред`явлення виконавчого документа до виконання; надання судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв`язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред`явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв`язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Суди дійшли вірного висновку про те, що виконавчий лист від 20 грудня 2011 року № 2-508/10 неодноразово перебував на примусовому виконанні, що підтверджується відповідними відмітками державного виконавця, дата останньої відмітки 07 червня 2017 року, виконавчий документ повертався стягувачу на підставі положень пункту 6 частини четвертої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження». Отже, строк пред`явлення виконавчого листа до виконання неодноразово переривався.

Таким чином, апеляційний суд, виконавши положення статті 417 ЦПК України про те, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, погодившись з районним судом, дійшов правильного висновку про те, що оскільки строк пред`явлення до виконання виконавчого листа від 20 грудня 2011 року № 2-508/10 не сплив на час набрання чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження», тому відповідно до положень статті 12 цього Закону строком пред`явлення його до виконання є три роки. Вказані висновки спростовують доводи касаційної скарги у цій частині.

07 червня 2017 року виконавчий лист від 20 грудня 2011 року № 2-508/10 був повернутий стягувачу без здійснення виконавчих дій відповідно до пункту 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» (документ не відповідав вимогам діючого законодавства).

10 жовтня 2017 року, на підставі заяви ПАТ «Державний ощадний банк України» про прийняття до виконання вищевказаного виконавчого листа, державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 54797437 про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» грошової суми у розмірі 23 273,46 грн.

Ураховуючи викладене, суди, встановивши фактичні обставини у справі, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що строк для пред`явлення виконавчого документа на примусове виконання стягувачем не порушено, унаслідок чого державний виконавець правомірно відкрив виконавче провадження.

Посилання касаційної скарги на те, що державним виконавцем порушено положення частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження від 31 грудня 2014 року, є безпідставними, так як виконавче провадження було закінчено на підставі пункту 10 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» для направлення виконавчого документу до іншого відділу виконавчої служби.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження у судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 квітня 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник