Ухвала

07 лютого 2020 року

м. Київ

справа № 175/1428/19

провадження № 61-2576ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Курило В. П. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом В`язовим Вячеславом Вікторовичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовними вимогами, які було уточненого, до ФОП ОСОБА_2 про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовано тим що ОСОБА_1 працював водієм автотранспортного засобу «DAF FT 95 XF 430» з напівпричепом «KRONE», який належить ОСОБА_2

19 листопада 2018 року о 18:00 по автодорозі Н-31 «Дніпро-Царичанка-Кобеляки-Решетилівка», яка проходить по території Царичанського району з боку смт. Царичанска у напрямку смт. Петриківка Дніпропетровської області, рухався вантажний автомобіль «DAF FT 95 XF 430» з напівпричепом «KRONE», яким він керував. В районі 63 кілометру + 127 метрів він допустив зіткнення даного автомобіля з автомобілем «Hundai Tucson» під керуванням водія ОСОБА_4 , що рухався в попутному напрямку, після чого «Hundai Tucson» виїхав на зустрічну смугу для руху, де допустив зіткнення з вантажним автомобілем «MAN TGX 26/400».

Вказував також на те, що вироком Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2019 року його було визнано винним за частиною другою статті 286 КК України та призначено йому покарання у вигляді шести років позбавлення волі з позбавленням керуванням транспортними засобами на три роки.

ОСОБА_1 посилався на те, що 17 листопада 2018 року він виконував трудові обов`язки, тобто працював, а саме: відвантажував товар в місті Борисполі та потім переночував там. Наступного дня йому подзвонив відповідач та дав вказівку вантажитися в місті Березень, після цього відповідач перевів 4 000,00 грн на його банківську картку, щоб він заправив машину на автозаправній станції.

Зазначав також, що 19 листопада 2018 року в 09:00 вже була сформована заявка на відвантаження товару в місті Березань.

Після дорожньо-транспортної пригоди він дізнався, що його нібито було звільнено ще до моменту дорожньо-транспортної пригоди, але про це його ніхто не повідомляв.

В трудовій книжці зроблено запис від 16 листопада 2018 року про звільнення за прогули без поважних причин згідно пункту 4 статті 40 КзпП України.

Вказував, що відповідач не отримував від нього письмових пояснень, про існування наказу № 08.11-1СлР щодо проведення службового розслідування від 08 листопада 2018 року він дізнався після деякого часу, акта про ознайомлення його з наказом від 16 листопада 2018 року не бачив, не підписував його, 17-19 листопада 2018 року працював на відповідача, виконував свої трудові обов`язки та про своє звільнення нічого не знав.

Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнень, позивач просив: поновити строк для звернення до суду з трудовим позовом, пропущений з поважних причин; скасувати наказ про припинення трудового договору (контракту) від 16 листопада 2018 року № 16.11-1ЗВ, виданий

ФОП ОСОБА_2 про його звільнення та поновити його на посаді водія автотранспортного засобу у фізичної особи підприємця « ОСОБА_2 »; стягнути з ФОП « ОСОБА_2 » на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн; стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 вересня 2019 року змінено в частині обґрунтування підстав відмови в задоволенні позовних вимог.

03 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат В`язовий В. В. звернувся через засоби поштового зв`язку до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом

на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Станом на 01 січня 2020 року п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 1 051 000,00 грн (2 102,00 грн х 500).

Предметом спору в даній справі є як вимога майнового характеру -стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн, так і немайнові вимоги: скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі.

Справа є незначної складності, ціна позовув якій не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.

З урахуванням предмету позову, характеру правовідносин, складності справи, а також значення справи для сторін і суспільства, тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що справа є малозначною в силу своїх властивостей.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, висловленими у справах Levages Prestations Services v. France,

№ 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року та Brualla Gomez de la Torre v. Spain, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року, згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у малозначній справі, яке не підлягає касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом В`язовим Вячеславом Вікторовичем, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. П. Курило