Справа № 344/6973/20
Провадження № 22-ц/4808/1282/20
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Єлісевич О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітейза апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2020 року під головуванням судді Польської М.В. у м. Івано-Франківську

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в червні 2020 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.

Свої вимоги вимоги мотивувала тим, що 19.03.2013 рішенням Івано-Франківського міського суду шлюб між нею та відповідачем розірвано, дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 залишено на проживанні з матір`ю, з відповідача стягнуто аліменти в розмірі 500 гривень на кожну дитину щомісячно, до досягнення ними повноліття. Стягнення аліментів розпочато з 28.01.2013. ОСОБА_1 вказала, що на момент подання позову з 01.01.2020 по 30.06.2020 встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років в розмірі 2218 гривень. Розмір аліментів, який стягується з відповідача не забезпечує донькам гармонійного розвитку. Тому, просила суд стягувати аліменти з відповідача у розмірі 1/3 заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2020 року задоволено частковопозов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей

Зобов`язано стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного, починаючи стягувати з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дітьми повноліття.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 заначила, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, і таким що підлягає зміні.

Апелянт не погоджуєтсья з висновком суду про те, що суд був позбавлений визначити матеріальний стан відповідача, оскільки він не брав участь у жодному судовому засіданні.

Апелят ствержує, що сукупний аналіз норм процесуального права ЦПК України з нормами матеріального права Сімейного кодексу України, дає їй право при стягненні незначного розміру аліментів подати заяву про видачу судового наказу, якщо заявник згідний з незначним розміром аліментів, які будуть стягуватися з боржника в майбутньому. І при розгляді судом заяви про видачу судового наказу про стягнення аліментів судові засідання не відбуваються і судом не вирішується питання про встановлення заробітку або доходу боржника або платника аліментів.

Апелянт зсилається на норми ст. 182 Сімейного кодексу України, та норми ст. 19 та 161 ЦК України які встановлюють мінімально встановлену законодавцем частку від заробітку (доходу) платника аліментів, яка буде стягуватися з платника аліментів на утримання дитини.

Також, в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду зазначено, що в позовній заяві, одночасно поєднана вимога про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей із вимога про збільшення стягнення аліментів твердої грошової суми, яка не може бути застосовано одночасно, однак апелянт з таким висновком не погоджується.

Та звертає увагу на ч.3 ст. 181 Сімейного кодексу України де передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердії грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Просить рішення суду першої інстанції змінити в частині відмови у визначенні частки аліментів із заробітку (доходу) відповідача, які підлягають стягненню на її користь на утримання дітей. Ухвалити рішення про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на неповнолітніх доньок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частки його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і проводити стягнення до досягнення дітьми повноліття.

Учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися.

Учасники справи в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи. Враховуючи вищенаведене та необхідність дотримання судом строків розгляду, колегія суддів відповідно до статті 372 ЦПК України перешкод у розгляді справи в зв`язку з їх неявкою не вбачає.

Вислухавши суддю-доповідача, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про зміну способу стягнення аліментів з відповідача на користь позивача у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Стягнення аліментів у такому розмірі суд вважав розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини у даному віці.

Проте з висновком суду першої інстанції у цій частині погодитись не можна, оскільки судом неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи.

Згідно із ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 від 12.10.2001 року, сторони зареєстрували шлюб 12.10.2001 у відділі РАГС Івано-Франківського міського управління юстиції Івано-Франківської області, запис №1316 (а.с.6).

Встановлено, що на підставі рішення Івано-Франківського міського суду від 19.03.2013 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 500 гривень на кожну дитину щомісячно до досягнення ними повноліття (а.с. 5-7).

ОСОБА_1 , є одержувачем аліментів та просила суд змінити спосіб стягнення аліментів і призначити їх у частці від доходу батька дитини але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За змістом статті 180 СК України (тут і далі - у редакції від 08 липня 2017 року, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно із частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлений прожитковий мінімум на одну особу на 2020 рік в розрахунку на місяць для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 грн гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривень та для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Відповідно до положень статей 183, 184 СК України суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів у вигляді частки від заробітку (доходу) матері, батька дитини або у твердій грошовій сумі.

Таким чином, підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

У частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13.

Таким чином, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.

Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України.

Усупереч вимог статей 10, 60 ЦК України позивач не довела обставини, передбачені статтею 192 СК України, - зміну майнового чи сімейного стану її та дитини, погіршення стану здоров`я дитини після ухвалення судового рішення, яким присуджено сплату аліментів.

Відповідно до вищенаведеного, суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні правильно зазначив, що за обставин не надання відповідних доказів, що стверджують про зміну матеріального стану відповідача, даних про наявність у нього сталого заробітку чи постійної роботи, вказують на недоведеність позивачем вимог про задоволення позову про зміну способу стягнення аліментів і обгрунтовано відмовив у їх задоволенні. З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції та вважає, що рішення у цій частині є правильним і відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи апелянта про необгрунтованість рішення суду є надуманими і спростовуються даними, що містяться у матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що висновок суду про необхідність зміни способу стягнення аліментів з відповідача на користь позивача у твердій грошовій сумі у розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму на утримання дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття є передчасним та необгрунтованим, виходячи з наступного.

Законом України від 03 липня 2018 року № 2475-VIII частину першу статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» доповнено абзацом другим, яким передбачено, що виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Тобто законодавством передбачений механізм, який надає можливість забезпечити виплату аліментів у розмірі не нижче мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України навіть при наявності постановлених раніше судових рішень про стягнення аліментів у розмірі, нижчому ніж мінімальний гарантований розмір аліментів, встановлений законом на час стягнення.

Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до його усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 сттті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судовим рішенням від 19.03.2013 визначено розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача у твердій грошовій сумі, яка є меншою ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, апеляційний суд звертає увагу на те, що законом передбачено обов`язок виконавця стягувати аліменти у розмірі не меншому ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму, тому висновок суду щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку є передчасним і необхідності постановлення судом іншого окремого рішення немає.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що постановлене судом рішення в частині задоволення позовних вимог не відповідає вимогам матеріального і процесуального права, тому підлягає скасуванню з постановлення у цій частині нового рішення про відмову у їх задоволенні.

В решті рішення про відмову у задоволенні інших позовних вимог судом першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі. Підстав для його скасування у цій частині з мотивів, наведених у апеляційній сказі, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду від 28 вересня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку скасувати та відмовити у задоволенні цих вимог.

Рішення суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні решти позовних вимог залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її підписання і у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 грудня 2020 року.

Суддя-доповідач: І.В. Бойчук

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк