Справа № 190/1185/20
Провадження №2/190/535/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2020 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Фирси Ю.В.,

за участю секретаря Гук С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на земельну частку (пай),

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області про визнання права на земельну частку (пай).

В обгрунтування заявлених вимог зазначила, що з 1994 року працювала в КСП ім. Суворова на посаді доярки. 10.02.1996 року КСП ім. Суворова отримало Державний акт на право колективної власності на землю, де в списку осіб - членів КСП, який додається до акту вона зазначена під номером 35. Однак з невідомих їй причин сертифікат на право на земельну частку (пай) на її ім`я не виготовлявся. У зв`язку з вищевикладеним, просить визнати за нею право на земельну частку (пай) в розмірі 6,55 умовних кадастрових гектарів із земель резервного фонду, які розташовані на території Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не явилась, про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі.

Відповідач виконавчий комітет Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області свого представника в судове засідання не направили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надіслали до суду листа з проханням справу розглядати за відсутності їх представника, проти задоволення позову не заперечують/а.с.50/.

Третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області в судове засідання свого представника не направили, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, подали до суду пояснення, згідно яких зазначили, що Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області законодавчо не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, оскільки це суперечить вимогам ч. 4 ст. 122 ЗК України, у зв`язку з чим просять прийняти рішення згідно норм чинного законодавства.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 з 19 жовтня 1994 року перебувала у трудових відносинах з КСП «ім. Суворова» про що свідчить копія трудової книжки /а.с.7-10/.

Згідно архівного витягу протоколу № 1 засідання загальних зборів колгоспу ім. Суворова від 02.02.1995 року позивача ОСОБА_1 прийнято в члени колгоспуім. Суворова /а.с.14/.

10 лютого 1996 року колективне сількогосподарське підприємство ім. Суворова отримало Державний акт на право колективної власності на землю серії I-ДП № 000085 /а.с.11-13/.

У списку громадян-членів КСП ім. Суворова, що є додатком до державного акта на право колективної власності на землю, виданого КСП ім. Суворова 10 лютого 1996 року, значиться прізвище ОСОБА_1 за № 35/а.с.13/.

Відповідно до довідки відділу у П`ятихатському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровської області відповідно до додатку до державного акта на право колективної власності на землю, виданого КСП ім. Суворова 10 лютого 1996 року, значиться прізвище ОСОБА_1 за АДРЕСА_1 , однак в книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП ім. Суворова сертифікат на право на земельну частку пай на ім`я « ОСОБА_1 » відсутній/а.с.15/.

Член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

Таким чином, на момент отримання КСП ім. Суворова державного акту на право колективної власності на землю серії I-ДП № 000085 від 10.02.1996 року позивачка була членом цього підприємства та оскільки матеріали справи не містять рішення загальних зборів про виключення її із членів підприємства, відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», позивачка мала право на отримання земельної частки (паю) із земель КСП ім. Суворова.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв).

Абзацом 7 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Згідно з пунктом «а» частини 3 статті 152 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав.

Оскільки спірні правовідносини виникли у 1995-1997 роках, вони регулюються положеннями Цивільного Кодексу Української РСР в редакції 1963 року (далі - ЦК УРСР, 1963 року).

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно зі статтею 75 ЦК УРСР, 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позивачу ОСОБА_1 було відомо про наявність у неї права на земельний пай ще у 1996 року, а з позовом вона звернулася у вересні 2020 року. При цьому позивач вважає, що право позивача на земельну частку (пай) є непорушним та підлягає захисту без обмеження строку позовної давності, у зв`язку з чим питання про поновлення строку позовної давності нею не ставиться. Обставин, які б перешкоджали позивачу протягом 20 років звернутися в установленому законом порядку за захистом своїх порушених прав не навела.

Відповідно до пункту 6 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України 2004 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред`явлення яких, установлений законодавством, що діяло раніше, не закінчився до набрання чинності зазначеним Кодексом.

На пред`явлення позову про витребування належного громадянину майна, інших вимог про захист приватної власності поширюється встановлений статтею 50 Закону України «Про власність» і статтею 71 ЦК УРСР (діючих на час виникнення спірних правовідносин) трирічний строк позовної давності, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до статті 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін.

Таким чином, право на позов у позивача виникло ще у 1996 році, з дня видачі КСП імені Суворова державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП, і станом на 1996 рік вона вже безспірно знала про порушення свого права, отже трирічний строк позовної давності минув у 1999 році, ще до набрання чинності ЦК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦК УРСР, 1963 року закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Таким чином, позивач звернулась до суду з позовом поза межами строку позовної давності, питання про поновлення строку позовної давності не ставить та поважних причин для її поновлення судом не встановлено, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст.12,80- 82, 263-265, 354 ЦПК України, суд ,

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Лихівської селищної ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, третя особа Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на земельну частку (пай) відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя Ю.В. Фирса