Справа № 664/689/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2020 року Цюрупинський районний суд

Херсонської області

у складі:головуючого судді Бойко В.П.

секретар судового засідання Сорока М.С.

без сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Олешки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Виноградівської сільської ради про визнання права власності в порядку спадкування,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду із вказаним позовом, в якому зазначили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_3 , після смерті якого відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 87,6668 га., цільове призначення для ведення фермерського господарства, кадастровий номер :02:001:0615. Спадщину після смерті ОСОБА_3 прийняли позивач, дружина та їх син. Просять визнати за ними право власності на спадкове майно. Позивачі подали заяву, в якій просять розглянути справу без їх участі.

Відповідачем подано заяву, в якій просить розглядати справу без участі представника сільської ради.

Відповідно до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову в судовому засіданні суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Судом перевірено коло спадкоємців після смерті спадкодавця відповідно до постанови приватного нотаріуса Вороніної Олександри Юріївни від 03.03.2020 року.

Відповідно до частини першої статті 50 Земельного кодексу Української РСР (у редакції закону від 18 грудня 1990 року N 561-ХІІ) громадянам Української РСР, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, що ґрунтується переважно на особистій праці та праці членів їх сімей, надаються за їх бажанням у довічне успадковуване володіння або в оренду земельні ділянки, включаючи присадибний наділ.

Статтею 55 Земельного кодексу Української РСР (у редакції закону від 18 грудня 1990 року N 561-ХІІ) передбачено, що у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається одному із членів селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом із спадкодавцем господарство.

Відповідно до Постанови Верховної Ради Української РСР від 05 грудня 1990 року №511 "Про вирішення питань, повязаних із правом власності на землю" громадянам надавалися земельні ділянки для ведення селянського й особистого підсобного господарства, садівництва, будівництва та обслуговування жилих будинків, задоволення інших потреб, передбачених законом, у довічне успадковуване володіння.

Земельним кодексом Української РСР (у редакції закону від 18 грудня 1990 року N 561-XII) також передбачалось право громадян на довічне успадковування володіння землею, а Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 березня 1991 року № 889 "Про форми державних актів на право володіння або користування землею і Положення про порядок надання і вилучення земельних ділянок", які втратили чинність, затверджено форму державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею та умови надання такого права.

З введенням в дію 15 березня 1992 року Земельного кодексу Української РСР надання такого права не передбачалось, але підпунктом другим пункту 5 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562 "Про порядок введення в дію Земельного кодексу української РСР" зазначено, що громадяни, підприємства, установи і організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію цього Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

Відповідно до пункту 8 Постанови Верховного Ради України від 13 березня 1992 року № 2200-ХП "Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі" громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковуване або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України.

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення, пункт 6 Постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 563 "Про земельну реформу" яким було визначено, що громадяни, підприємства, установи й організації, які мають в користуванні земельні ділянки, надані їм до введення у дію Земельного кодексу Української РСР, повинні до 15 березня 1994 року оформити право власності або право користування землею. Після закінчення вказаного строку, раніше надане їм право користування земельною ділянкою втрачається. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 17 лютого 2004 року № 1492 дію вказаного пункту продовжено до 01 січня 2008 року. Проте Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп зазначений вище пункт визнано неконституційним та таким, що втратив чинність з дня ухвалення зазначеного рішення.

Вказана позиція також підтверджується правовою позицією Верховного Суду України у справах №6-2329цс16 та №6-3113цс15.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності зі ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від спадщини не відмовилися, фактично своєчасно прийняли спадщину, так як зверталися до нотаріальної контори про прийняття спадщини у встановлений законом строк, зберігають Державний акт на право довічного успадковуваного володіння землею.

Виходячи з наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Виноградівської сільської ради про визнання права довічного успадковуваного володіння на спадкове майно в порядку спадкування необхідно задовольнити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1216, 1217, 1268 ЦК України, ст.12, 13, 19, 81, 259, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право довічного успадковуваного володіння на Ѕ частину земельної ділянки площею 87,6668 га., кадастровий номер :02:001:0615, цільове призначення 01.02 для ведення фермерського господарства для ведення селянського (фермерського) господарства на території Виноградівської сільської ради Олешківського району Херсонської області згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею виданого на підставі рішення сесії Цюрупинської районної ради народних депутатів Цюрупинського району Херсонської області Української РСР від 29 грудня 1992 року № 149 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Визнати за ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , право довічного успадковуваного володіння на Ѕ частину земельної ділянки площею 87,6668 га., кадастровий номер :02:001:0615, цільове призначення 01.02 для ведення фермерського господарства для ведення селянського (фермерського) господарства на території Виноградівської сільської ради Олешківського району Херсонської області згідно Державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею виданого на підставі рішення сесії Цюрупинської районної ради народних депутатів Цюрупинського району Херсонської області Української РСР від 29 грудня 1992 року № 149 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.П.Бойко