Справа № 361/8862/19
Провадження № 2/361/1482/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

/заочне/

01 червня 2020 року Броварський міськрайонний суд Київської області у складі головуючого судді Селезньової Т.В., при секретарі Лопатинській С.А., з участю позивача ОСОБА_1 , третьої особи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , розглянувши в судовому засіданні в м. Бровари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням,

встановив:

Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , мотивуючи тим, що вона та треті особи ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є співвласниками даної квартири, відповідач є її колишнім чоловіком, був вселений у квартиру як її чоловік (член сім,ї), але після припинення сімейних стосунків за місцем реєстрації не проживає з березня 2016 року, не приймає участі в утриманні жилого приміщення, не сплачує комунальних послуг, його особистих речей у квартирі нема.

Позивач у судовому засіданні позов підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному.

Треті особи позов підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач в судове засідання не явився жодного разу, був повідомлений належним чином, рекомендованими листами за місцем зареєстрованого проживання, і крім того, через оголошення на офіційному сайті суду. Відзиву відповідач не подав.

Суд ухвалив справу розглянути заочно, відповідно до ст.280-281 ЦПК України.

З наданих доказів судом встановлено такі обставини:

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 17.12.1999р. квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 в рівних частках кожному.

Згідно витягу з реєстру правочинів право власності позивача та третіх осіб на дану квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку.

Згідно довідки про склад сім?ї у квартирі зареєстровані позивач ОСОБА_1 , її колишній чоловік ОСОБА_4 (відповідач) та сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Згідно свідоцтва про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_8 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням суду від 08.11.2011р. шлюб між ними розірвано.

Згідно актів обстеження житлово-побутових умов проживання від 04.03.2018р., від 13.05.2019р. та від 06.11.2019р. - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає з 03.03.2016р., його речей у квартирі нема. Акти складені при свідках- сусідах.

Свідок ОСОБА_9 в суді посвідчила, що ОСОБА_10 не живе у квартирі з літа 2017 року, з того часу вона його не бачила.

Таким чином, суд встановив такі факти:

Позивач є співвласником квартири, іншими співвласниками є її батьки, треті особи.

Відповідач зареєстрований на проживання у даному будинку з 2005 року як член сім?ї співвласника. Відповідач не був і не є співвласником даного майна. відповідач був вселений у жиле приміщення у якості члена сім,ї.

Відповідач не проживає у будинку 3 2016 року, не користується будинком тривалий час, значно більше одного року. Сімейні стосунки відповідача з позивачем припинені.

Не встановлено фактів чинення перешкод з боку позивача щодо проживання відповідача в даному жилому приміщенні протягом всього зазначеного часу.

Не встановлено будь-яких поважних причин відсутності відповідача у квартирі, і не встановлено підстав для збереження за ним права користування даним жилим приміщенням.

У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За змістом ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

За змістом ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.405 ЦК України член сім?ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином, є підстави для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - даною квартирою, з підстав, передбачених ст..405 ЦК України.

Керуючись ст.ст.321,391,405 ЦК України, ст.156 ЖК України, ст.ст.259-265, 280 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити;

визнати ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку він може подати протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного рішення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява буде подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення або складення повного рішення. у разі, якщо повне рішення не вручено у день проголошення або складення повного рішення, позивач має право на поновлення строку, якщо апеляційну скаргу буде ним подано протягом 30 днів з дня отримання повного рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до Київського апеляційного суду або згідно п.15.5 Перехідних положень ЦПК- через суд першої інстанції, який ухвалив рішення..

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не будуть подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Згідно Закону № 540-IX від 30.03.2020 та п.3 перехідних положень ЦПК - під час дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби, строк апеляційного оскарження, визначений статтею 284, 354 ЦПК, продовжується на строк дії такого карантину.

Повне рішення виготовлено 03.06.2020р.

Суддя Т.В. Селезньова