Справа № 274/2960/17
Провадження № 2/0274/161/20
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
"29" травня 2020 р. м. Бердичів
БЕРДИЧІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
в складі: головуючого судді Хуторної І.Ю.,
з участю секретаря Поступайло Х.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
законного представника відповідачки ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бердичеві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 за участі органу опіки та піклування виконавчого комітету Бердичівської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, -
в с т а н о в и в:
Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача
01.10.2017 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до своїх дітей, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , просить усунути перешкоди у користуванні його власністю, визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
На обґрунтування позову вказав, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , відповідно до договору дарування від 10.06.2004. У вказаній квартирі зареєстровані відповідачі - його діти, неповнолітня дочка ОСОБА_6 та син ОСОБА_7 . Діти у квартирі не проживають з грудня 2006 року. Після набуття чинності рішення суду про розірвання шлюбу з його бувшою дружиною, остання переїхала з дітьми жити у с. Швайківка Бердичівського району. На даний час позивач має намір продати вищевказану квартиру, однак позбавлений такої можливості через реєстрацію у ній відповідачів. Крім того, через неможливість розпорядитись своєю квартирою, він несе матеріальні збитки.
У відзиві на позовну заяву ( а.с. 103-104) відповідач ОСОБА_4 заперечив проти задоволення позову та вказав, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.12.2006 було розірвано шлюб між його батьками позивачем у справі та ОСОБА_8 . Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.12.2008 позов ОСОБА_1 було задоволено частково, ОСОБА_8 визнано такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . У задоволенні позовних вимог щодо визнання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житлом відмовлено за безпідставністю.
Позивач вказує, що відповідачі перешкоджають йому продати вищевказану квартиру, проте це не відповідає дійсності, оскільки він навмисно перешкоджав користуватися квартирою, а саме замінював замки у вхідних дверях квартири. Твердження, що позивач несе збитки через те, що відповідачі зареєстровані у вказаному житлі не відповідають дійсності, оскільки у квартирі проживають квартиранти, які сплачують відповідачу кошти.
Заяви, клопотанні, інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 27.09.2017 відкрито провадження у справі.
Ухвалою від 10.12.2019 провадження у справі зупинено на час проходження строкової військової служби у ЗСУ відповідачем ОСОБА_9 .
Постановою Житомирського апеляційного суду від 05 березня 2020 року ухвала суду від 10.12.2019 про зупинення провадження скасована.
Ухвалою від 18.03.2020 у зв`язку із виходом у відставку судді ОСОБА_10 дану цивільну справу було прийнято до розгляду суддею Хуторною І.Ю. та у справі відновлено провадження.
У судовому засіданні позивач підтримав позов та пояснив, що його діти не проживають у його квартирі грудня 2006 року після розірвання шлюбу з їх матір`ю. Через реєстрацію дітей він не може продати квартиру. Діти не намагалися вселитись в житло. Після пред`явлення позову до суду син звертався із проханням проживати в його квартирі, проте він відмовив через те, що справа уже на перебувала на розгляді. З дітьми він не спілкувався, оскільки не вдалось налагодити контакт.
Представник позивача ОСОБА_2 підтримала позов, оскільки з дня пред`явлення позову не було зустрічної вимоги від відповідачів про вселення. Позивач не може пред`явити своє житло та воно знецінюється.
Законний представник неповнолітньої позивачки ОСОБА_11 ОСОБА_3 позов не визнала. Пояснила, що про цей позов вони дізналися у 2018 році, коли служба в справах дітей готувала висновок та їх викликали. Повістки на їх адресу не надходили. Вона та діти власного житла не мають. У разі визнання дітей такими, що втратили право на житло, їм не буде де зареєструвати своє місце проживання. Вона з дітьми проживає у житлі, яке винаймає. Після розлучення позивач не спілкувався з дітьми та не брав участі у їх вихованні. Після досягнення повноліття, у вересні чи жовтні 2017 року, син звертався до позивача з проханням надати можливість проживати у квартирі, оскільки він навчався в училищі в м. Бердичеві, а вона планувала від`їжджати з міста. Проте позивач відмовив у такому проханні. На даний час син проходить строкову військову службу.
Фактичні обставини, встановлені судом
Відповідно до договору дарування від 10 червня 2004 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 ( а.с. 8-9).
З довідки, виданої ОСББ «Гетьман-6» без номеру та дати вбачається, що у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1 , та члени його сім`ї: ОСОБА_1 , ОСОБА_12 , 1999 р.н. та ОСОБА_11 , 2004 р.н. ( а.с. 11)
Відповідно до копії довідки № 366 від 05.07.2017 виданої виконкомом Швайківської сільської ради ОСОБА_3 згідно погосподарської книги дійсно зареєстрована в АДРЕСА_2 . Її діти: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 13.12.2006 шлюб між ОСОБА_13 ти ОСОБА_1 розірвано, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_13 стягувались аліменти на дітей, до їх повноліття ( а.с. 12-13).
Заочним рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 31.07.2008 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_13 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_12 , ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні житлом, позовні вимоги задоволено частково. Визнано ОСОБА_13 такою, що втратила право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено (а.с. 105-106).
Свідоцтвом про зміну імені від 25.09.2015 доводиться зміна прізвища ОСОБА_12 на ОСОБА_14 ( а.с. 10 ).
Орган опіки та піклування виконавчий комітет Бердичвської міської ради надав висновок про недоцільність визнання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 (а.с. 68-69).
Відповідач ОСОБА_4 призваний 09.10.2019 на строкову військову службу Бердичівським об`єднаним військовим комісаріатом під час дії особливого періоду ( а.с. 126).
Норми права, які застосував суд
Згідно із статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого житла.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року).
Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (пункт 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» 2009 року).
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, при прийнятті рішень, найкращі інтереси дитини повинні мати первинне значення.
При цьому Європейський суд з прав людини зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти:
1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною;
2) у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
Права власника житлового будинку квартири визначені статтями 383 ЦК України та 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
За положеннями частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Проте, статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
За положеннями частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки.
Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.
Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними або законом.
Відповідно до статті 29 ЦК України і статті 160 СК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстраційного обліку.
Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Оцінка аргументів сторін, висновки суду
Заслухавши пояснення позивача, його представника, законного представника неповнолітньої відповідачки, дослідивши докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що у задоволенні позову належить відмовити з таких підстав.
Так, ОСОБА_1 пред`являючи до своїх дітей позов про усунення перешкод саме у праві користуванні, а не розпорядженні квартирою, вказав, що реєстрація відповідачів у його житлі перешкоджає йому відчужити квартиру та він несе через це збитки.
Проте доказів, що позивач має намір відчужити квартиру та докази понесення ним збитків, через реєстрацію відповідачів у його житлі, суду не надав.
Між тим, положеннями чинного законодавства не передбачено, що реєстрація повнолітньої особи у житлі, на відміну від дитини, яка не досягла 18 років, перешкоджає у праві розпорядження квартирою.
Тобто реєстрація сина позивача, ОСОБА_4 не могла перешкоджати позивачеві укласти договір купівлі-продажу квартири.
В свою чергу, на час звернення з позовом до суду ( вересень 2017 року ), неповнолітня дочка позивача - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ще не досягла 14 років.
Як зазначено вище, діти до 14 років не мають права самостійно обирати собі місце проживання та їх місцем проживання є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них.
Таким чином ОСОБА_15 з поважних причин не проживала у житлі позивача понад один рік, що передував пред`явленню позову.
Крім того, заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначив, що з часу розлучення, батько не давав можливості проживати в квартирі, змінивши замки.
Представник неповнолітньої ОСОБА_11 пояснила, що син ОСОБА_16 , після досягнення повнолітня у вересні-жовтні 2017 року звертався до позивача з проханням проживати в житлі, проте позивач не надав згоди на таке проживання своєму синові. Діти та батько не спілкувалися між собою. Вона з дітьми проживає в орендованому житлі.
Дана обставина, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України вважається доведеною, оскільки підтверджена позивачем, який пояснив, що діти з 2006 року не проживають у його квартирі, він не має спілкування з дітьми, після пред`явлення позову, його син до нього звертався із проханням проживати в квартирі, проте він заперечив, оскільки справа вже перебувала на розгляді в суді.
Тобто, відповідач ОСОБА_17 , який хоч і з 14 років мав право на обрання місця проживання, проте не міг проживати з батьком, оскільки між ним та батьком не було спілкування. Позивач, в свою чергу мав обов`язком відповідно до статті 150 СК України забезпечувати дитину ( до 18 років) необхідним вихованням, доглядом та піклуванням.
Таким чином, встановлено, що відповідачі, як діти позивача вселилися у квартиру позивача та набули права користування ним на законних підставах, як члени сім`ї власника житла, неповнолітня ОСОБА_18 на час пред`явлення позову не мала права визначати самостійно місце проживання, а отже вона з поважних причин не проживала в квартирі понад один рік до пред`явлення позову, а реєстрація відповідача ОСОБА_4 не перешкоджає позивачеві у праві відчужити його квартиру. Крім того позивач чинив перешкоди у користуванні житлом відповідачеві ОСОБА_19 , починаючи з вересня жовтня 2017 року, заперечивши проти вселення в квартиру.
Оскільки член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом лише у разі його відсутності у ньому без поважних причин понад один рік, а такий строк на час пред`явлення позову не сплив, як після досягнення сином ОСОБА_7 повноліття ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), так і дочкою Дар`єю 14 років.
Тому, з огляду на підстави та предмет позову, у рамках яких судом вирішено спір, виходячи з принципу диспозитивної цивільного судочинства, на даний час відсутні підстави для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Керуючись статтями 141, 259, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд
у х в а л и в:
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в інтересах якої діє законний представник ОСОБА_3 про усунення перешкод у праві користування майном та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення повного тексту безпосередньо до Житомирського апеляційного суду, або через Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області.
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк подання апеляційної скарги продовжується на строк дії такого карантину.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Позивач: ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.
Відповідачі: ОСОБА_17 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.
ОСОБА_5 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП невідомий.
Повний текст рішення суду виготовлено 03.06.2020.

Суддя І.Ю. Хуторна