Справа № 278/1929/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року м. Житомир

Житомирський районний суд Житомирської області у складі головуючого судді Дубовік О. М., за участю секретаря судового засідання Безпалько В. В., розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій зазначив, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 17 квітня 2013 року на його користь з ОСОБА_2 стягнуто грошові кошти у сумі 71407 грн, однак остання це рішення суду не виконує.

У зв`язку з наведеним, позивач просить суд стягнути з відповідачки на його користь за період з 27 липня 2017 року по 27 липня 2020 року три відсотки річних у сумі 6569,42 грн та інфляційні втрати в сумі 16991,99 грн.

Відповідачка подала відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що дійсно рішенням суду з неї на користь позивача стягнуто 71407 грн, та що виконавча служба здійснювала примусове виконання цього рішення. Однак, 12 квітня 2018 року виконавчий документ, виданий для примусового виконання рішення повернутий та повторно для виконання не пред`являвся, що позбавило її можливості дізнатися реквізити для сплати боргу. Також відповідачка зазначила, що у цьому випадку до сімейних правовідносин положення ст. 625 ЦК України застосовуватися не можуть (а.с. 28-31).

Позивач подав відповідь на відзив, якою підтримав свої вимоги (а.с. 40-43).

У судове засідання з`явилися відповідачка та її представник, які просили відмовити в задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві.

Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відстуності (а.с. 56).

Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

17 квітня 2013 року Житомирський районний суд Житомирської області ухвалив рішення, яким стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частки у спільній сумісній власності, що складає 71407 грн, 500 грн моральної шкоди, 720 грн судового збору та 800 грн витрат на правову допомогу (а.с. 44-47), яке залишено без змін рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 12 червня 2013 року (а.с. 48).

Згідно з довідкою Житомирського районного відділу державної виконавчої служби на виконанні відділу перебуває виконавче провадження № 61840842 з примусового виконання вищезазначеного рішення суду; станом на 14 липня 2020 року заборгованість становить 73427 грн (а.с. 5).

Відповідачка надала квитанції про сплату на рахунок ЖРВ ДВС коштів на загальну суму 1601 грн (а.с. 33-36).

Однак, як зазначила остання у судовому засіданні, ці кошти зараховані не на погашення боргу, а перераховані на стягнення витрат виконавчого провадження.

Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п`ятою статті 11 ЦК України передбачається виникнення цивільних прав та обов`язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов`язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 6 липня 2016 року № 6-1946цс15.

Отже, відповідачка має перед позивачем грошове зобов`язання зі сплати компенсації за частку вартості транспортного засобу, яке виникло з рішення суду.

З огляду на наведене, встановивши порушення відповідачем грошового зобов`язання, суд дійшов висновку про те, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до положень статті 625 ЦК України.

Як убачається з позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідачки три проценти річних та інфляційні втрати за прострочення сплати компенсації за частку вартості транспортного засобу в сумі 72927 грн за період з 25 липня 2017 року до 25 липня 220 року.

Суд погоджується зі здійсненим позивачем розрахунком трьох процентів річних в сумі 6569,42 грн, у зв`язку з чим вважає за потрібне стягнути з відповідачки цю суму.

Однак, суд дійшов висновку про помилковість здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат у сумі 16991,99 грн, у зв`язку з чим вважає за потрібне виконати власний розрахунок.

Так, враховуючи сукупний індекс інфляції за розрахунковий період в розмірі 119,80, інфляційні втрати у цьому випадку становлять 14439,55 грн.

Отже, суд вважає за потрібне стягнути з відповідачки на користь позивача три відсотки річних у сумі 6569,42 грн та інфляційні втрати в сумі 14439,55 грн.

Також суд на підставі ст. 141 ЦПК України вважає за потрібне стягнути з відповідачки 749,74 грн судового збору (89,17 % розмір задоволених вимог від суми сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн).

Керуючись ст.ст. 2, 4, 12, 13, 76-83, 89, 141 ЦПК України, ст. 625 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Частково задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 14439,55 грн та 3 % річних в сумі 6569,42 за період з 27 липня 2017 року по 27 липня 2020 року за прострочення виконання рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 17 квітня 2013 року у справі № 2-1713/2012.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 749,74 грн судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження в разі пропуску строку з поважних причин. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 12 жовтня 2020 року.

Суддя О. М. Дубовік