Номер провадження: 22-ц/813/4385/20
Головуючий у першій інстанції Коваленко О. Б.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого - Громіка Р.Д.,

суддів - Драгомерецького М.М., Дрішлюка А.І.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у спрощеному порядку за відсутністю учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м. Одесі Шевцової Ольги Володимирівни про скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації, скасування рішення державного нотаріуса Шостої Одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу про державну реєстрацію права власності, зобов`язання знести самочинно зведену за межами геометричних розмірів фундаментів у плані прибудову,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Державного нотаріуса Приморської державної нотаріальної контори у м.Одесі Шевцової Ольги Володимирівни про скасування реєстрації декларації, в якому просить скасувати реєстрацію декларації про готовність об`єкта до експлуатації - реконструкція квартири під аптеку без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані; АДРЕСА_1 , вчинену Департаментом Державної архітектурно- будівельної інспекції в Одеській області 03.08.2016 року під № ОД 14. Скасувати рішення державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Шевцової Ольги Володимирівни, індексний № 41169584 від 18.05.2018 р., про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення аптеки, загальною площею 74,9 кв. м., розташованого в АДРЕСА_2 , та реєстрацію права власності ОСОБА_3 , індексний номер витягу 124469312 від 18.05.2018 р., на нежитлове приміщення аптеки, загальною площею 74,9 кв. м., розташованого в АДРЕСА_2 , та зобов`язати ОСОБА_2 знести самочинно зведену за межами геометричних розмірів фундаментів у плані прибудову до квартири АДРЕСА_3 .

Позовна заява вмотивована тим, що 09 квітня 2015 року рішенням Київського районного суду м. Одеси задоволено позов до ОСОБА_2 про зобов`язання знести за власний рахунок самочинно зведену прибудову до квартири АДРЕСА_4 . 25.05.2015 року Київським районним судом м.Одеси видано виконавчий лист. 26.05.2016 року ухвалою Київського районного суду м.Одеси визнано неправомірним дії старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Полякова О. Г. з прийняття постанови від 25.12.2015 р. про закінчення виконавчого провадження № 48177516 з виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2015 р. про знесення самочинно зведеної прибудови та скасовано зазначену постанову державного виконавця.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16.05.2016р. залишено в силі постановою Касаційного цивільного суду Верховного суду від 16.01.2018р.

Постановою державного виконавця від 02.02.2018р. виконавче провадження з примусового виконання рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2015 р. про знесення самочинно зведеної прибудови відновлено.

29 жовтня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа, виданого 25.05.2015р. Київським районним судом м. Одеси по справі №520/17779/14-ц на виконання рішення Київського районного суду м. Одеси від 09.04.2015 р., таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року заяву ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, задоволено.

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 липня 2019 року ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року залишено без змін.

Ухвалою Касаційного цивільного суду Верховного суду 14 серпня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на ухвалу Київського районного суду м. Одеси 29 листопада 2018 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 липня 2019 року.

На даний час рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2015 року по справі №520/17779/14-ц залишається невиконаним, чим порушується право позивачки, передбачене статтями 6 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі.

Заява ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа по справі №520/17779/14-ц таким, що не підлягає виконанню, обґрунтована тим, що прибудова до квартири не є самочинно збудованою, так як після закінчення виконавчого провадження (25.12.2015р.) вона була введена в експлуатацію, а квартира набула статусу нежитлового приміщення, загальною площею 74,9 кв.м., яке було відчужено ОСОБА_2 18 травня 2018 року за договором купівлі-продажу. Таким чином, ОСОБА_2 не є власником квартири, тому його не може бути зобов`язано знести за власний рахунок прибудову до квартири, що знаходиться у власності іншої особи.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 18 травня 2018 року, власником нежитлового приміщення, а саме аптеки, за адресою: АДРЕСА_2 , є ОСОБА_3 , загальна площа об`єкта - 74.9 кв.м. Підстави виникнення права власності - договір купівлі-продажу, серія та номер 7-445, посвідчений 18.05.2018р. Шостою Одеською державною нотаріальною конторою. Дані обставини стали підставою для задоволення заяви ОСОБА_2 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню.

У своїй постанові від 09 липня 2019 року, якою ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2018 року залишено без змін, Одеський апеляційний суд зазначив, що не може надати належної оцінки оформленню документів з прийняття до експлуатації та внесення змін до реєстраційних даних на нерухомість, оскільки вирішення питань правомірності набуття права власності та законності дій боржника неможливе в межах провадження за заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. Водночас Одеський апеляційний суд зазначив, що позивач має право оскаржити відповідні дії та їх наслідки в самостійному провадженні з метою відновлення статусу, який існував на час ухвалення рішення суду, яке підлягало виконанню. Разом з тим, відновлення лише статусу, який існував на час ухвалення рішення суду, яке підлягало виконанню, не може бути достатнім для відновлення порушених прав, оскільки Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено відновлення виконавчого провадження у такому випадку. Крім оскарження дій та їх наслідків, що призвели до визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, позивачка змушена повторно заявляти вимоги про знесення самочинно зведеної прибудови.

Після набрання рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2015 pоку справа №520/17779/14-ц, законної сили, з метою невиконання судового рішення, ОСОБА_2 були вчинені певні дії, що призвели до наступних наслідків.

03 серпня 2016 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області під № ОД 94 зареєстровано декларацію про готовність об`єкта до експлуатації - Реконструкція квартири під аптеку без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані; АДРЕСА_1 .

На підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №41169584, від 18.05.2018p., державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Шевцовою Ольгою Володимирівною зареєстровано право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення аптеки, загальною площею 74,9 кв. м., розташованого в АДРЕСА_2 .

Підставою виникнення права власності ОСОБА_3 є договір купівлі-продажу, посвідчений державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу Шевцовою Ольгою Володимирівною 18.05.2018p., серія та № 7-445.Позивачка вважає, що зазначені реєстрація декларації про готовність об`єкта до експлуатації та реєстрація права власності ОСОБА_3 , проведені не лише з порушенням встановленими законодавством порядками вчинення відповідних дій, а й з порушенням засад судочинства щодо обов`язковості судових рішень. Зареєстрована 03.08.2016р. під № ОД94 декларація про готовність об`єкта до експлуатації - Реконструкція квартири під аптеку без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані; АДРЕСА_1 , містить недостовірні данні щодо відсутності змін геометричних розмірів фундаментів у плані, оскілки в результаті проведення реконструкції до квартири зведено прибудову за межами геометричних розмірів фундаментів.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04 липня 2013 року, справа №815/2677/13-а), залишеною в силі постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 05 листопада 2013 року, скасована реєстрація декларації, виданої ОСОБА_2 про початок виконання будівельних робіт для розміщення аптеки від 14.03.2013р., № ОД 7 , за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 січня 2014 року, справа №815/8379/13-а, яка набрала законної сили 03 березня 2014 року, скасовано реєстрацію декларації виданої ОСОБА_2 про готовність об`єкта до експлуатації - реконструкція квартири для розміщення аптеки від 15.07.2013р., № ОД69 , за вказаною адресою.

Отже, відповідач Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, повторно вчиняє дію, яка вже скасовувалася у судовому порядку як неправомірна.

Державний нотаріус Шевцова О.В. 18.05.2018р. посвідчує договір купівлі-продажу нежитлового приміщення аптеки, загальною площею 74,9 кв. м., розташованого в АДРЕСА_2 , укладений між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем, а також реєструє право власності ОСОБА_3 на дану нерухомість.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04 лютого 2015 року, справа №815/6715/14, яка набрала законної сили 01.04.2015р., скасовано рішення державного реєстратора Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Рубан М.О. №5243523 від 22.08.2013р. про державну реєстрацію права приватної власності на нежитлове приміщення аптеки, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_2 , та скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_2 на нежитлове приміщення аптеки, за вказаною адресою, загальною площею 73,8 кв.м., серія та номер: 8374427, видане 22 серпня 2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області Рубан М.О.

На момент посвідчення договору купівлі-продажу держаним нотаріусом Шевцовою О.В., Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містив лише інформацію про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на квартиру, загальною площею 43,1 кв. м., по АДРЕСА_1 .

Дана обставина підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер: 38416347 від 02.06.2015р.

Таким чином, державний нотаріус Шевцова О.В. посвідчила договір купівлі-продажу нежитлового приміщення аптеки за відсутністю реєстрації права власності на це майно за покупцем.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулась до суду апеляційної інстанції із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати, ухвалите нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що:

1) суд першої інстанції не згадав вимоги про скасування реєстраційних дій, які були заявлені у позові;

2) суд першої інстанції не надав належної оцінки: правовідносинам між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які полягають у праві позивача на справедливе очікування позитивних наслідків від раніше прийнятих на його користь судових рішень; правовідносинам між ОСОБА_2 як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем за договором купівлі-продажу; правовідносинам між ОСОБА_2 та відповідним державним органом щодо оформлення документів з прийняття до експлуатації та внесення змін до реєстраційних даних про нерухомість;

3) судом першої інстанції було відображено низку судових рішень щодо скасування реєстрації дозвільних документів на будівництво та реєстрації права власності відносного того ж самого нежитлового приміщення, однак визначені судові рішення на думку суду першої інстанції є неактуальними.

У відзиві ОСОБА_3 вказано, що рішення суду першої інстанції є законним, а апеляційна скарга не обґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню.

Відзив ОСОБА_2 вмотивований тим, що скаржник не зазначає яким чином порушені її права та інтереси; постанови суду адміністративної юрисдикції не стосуються нежитлового приміщення, що є об`єктом спірних правовідносин.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції 21 травня 2019 року сторони у справі не з`явилась, про час та місце розгляду справи сповіщалась належним чином, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене 01 червня 2020 року.

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції вірно встановлено наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що позовну вимогу про знесення самочинно зведеної прибудови до квартири позивач обґрунтовує, посилаючись на ст. 376 ЦК України.

Згідно ч. 1 та ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012р., відповідно до вимог статті 376 ЦК України, право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають лише органи державної влади і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК).

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном і знесення прибудови до квартири - це різні способи захисту прав.

Позивач посилається на рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2015 року по справі №520/17779/14-ц, яке на теперішній час є таким, що не підлягає виконанню. Вищезазначене рішення було прийнято по відношенню до квартири, а даний позов поданий відносно нежитлового приміщення.

Таким чином, в обґрунтуванні вищезазначеного рішення були відображені та мали місце обставини і документи, які на теперішній час не є актуальними; це означає, що вони не являються доказами будь-яких обставин стосовно позовних вимог в цій справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги.

В ст. 79 ЦПК України зазначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Позивач не зазначала, які саме права та інтереси намагається захистити позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами.

Стосовно позовної вимоги щодо скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації під №ОД94, виданої 03 серпня 2016 року Департаментом ДАБІ в Одеській області.

Положеннями частини 5 статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що органи державного архітектурно- будівельного контролю здійснюють контроль за виконанням підготовчих та будівельних робіт.

За змістом статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» державний архітектурно-будівельний контроль - це сукупність заходів, спрямованих на дотримання замовниками, проектувальниками, підрядниками та експертними організаціями вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, стандартів і правил під час виконання підготовчих та будівельних робіт.

В процесі такого контролю відповідні органи наділені повноваженнями, зокрема, реєструвати або повертати на доопрацювання декларацію про початок будівельних робіт (стаття 36 Закону, в редакції, чинній станом на початок будівництва), реєструвати або повертати декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (стаття 39 Закону).

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 9 липня 2014 року №294 (далі - Положення), ДАБІ є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 цього Положення основними завданнями ДАБІ є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, зокрема, здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил; виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Відповідно до частин 1, 4 та 6 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що належать до І-ІІІ категорій складності та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації.

Прийняття рішення про реєстрацію (повернення) декларації про готовність об`єкта до експлуатації, видачу (відмову у видачі) сертифіката здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю протягом десяти робочих днів з дати подання відповідних документів.

Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю повертають декларацію про готовність об`єкта до експлуатації замовникові, якщо декларація подана чи оформлена з порушенням установлених вимог, з обґрунтуванням причини у строк, передбачений для її реєстрації.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації (частина 5 статті 39 Закону).

Відповідно до частини 9 статті 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього.

Порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів визначається постановою КМ України від 13.04.2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів».

Відповідно до пункту 11 зазначеної Постанови датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката.

Отже, зареєструвавши оскаржувану декларацію, органи ДАБІ діяли як суб`єкт владних повноважень та в силу покладених на них законом обов`язків мали перевірити як сам об`єкт нерухомого майна, який вводився в експлуатацію, так і підстави такого введення, а також, відомості зазначені в самій декларації про готовність об`єкта до експлуатації, в зв`язку з чим, позовні вимоги позивача безпідставні та необґрунтовані. Зі змісту положень статті 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку № 553 вбачається, що для усунення можливості зловживання правом на перевірки, сукупність заходів, які здійснюється органами державного архітектурно-будівельного контролю, за додержанням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил можуть здійснюватися лише під час виконання відповідними суб`єктами підготовчих та будівельних робіт.

Тобто, за загальним правилом такі перевірки можливі щодо тих об`єктів, які знаходяться в процесі будівництва. Виключенням із цього загального правила є виявлення факту самочинного будівництва у зв`язку з чим, такі перевірки можуть стосуватися й збудованого об`єкту.

Разом з тим, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. А відтак, не може визнаватись законною перевірка контролюючого органу такого об`єкта та акти, оформлені за результатами державного архітектурно-будівельного контролю.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №804/1510/16 та від 02 жовтня 2018 року у справі № 465/1461/16-а.

У постанові Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 916/1986/18 зазначено: «…оскільки позовні вимоги в частині скасування реєстрації Декларації про готовність об`єкта до експлуатації задоволенню не підлягають в зв`язку з тим, що після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпує свою дію фактом виконання, і як наслідок, будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються...».

Таким чином, після реєстрації права власності на збудований об`єкт нерухомості на підставі зареєстрованої декларації про готовність об`єкту до експлуатації, остання вичерпала свою дію фактом виконання, в зв`язку з чим, оскаржуваною у справі декларацією будь-які права або охоронювані законні інтереси позивача не порушуються, а скасування реєстрації такої декларації не буде нести будь-яких правових наслідків. Сам факт реєстрації такої декларації виключає можливість віднесення спірного об`єкту нерухомого майна до самочинного в силу його узаконення.

Договір купівлі-продажу був посвідчений державним нотаріусом 18 травня 2018 року. Предметом купівлі-продажу за даним договором було нежитлове приміщення № АДРЕСА_2 , загальною площею 74,9 кв.м.

На дату укладення та посвідчення даного договору купівлі-продажу, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно містив інформацію про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на нежитлове приміщення № АДРЕСА_2 , загальною площею 74,9 кв.м.

Це вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього державним нотаріусом, згідно з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 124459396 від 18 травня 2018 року, тобто в день посвідчення договору. Дана обставина відображається в самому договорі купівлі-продажу.

Нежитлове приміщення АДРЕСА_2 , яке було предметом договору купівлі-продажу набуло статусу нежитлового приміщення ще 03 серпня 2016 року відповідно до декларації про готовність об`єкта до експлуатації під № ОД94 , виданої Департаментом ДАБІ в Одеській області. Тобто, задовго до укладення та посвідчення договору вищезазначеного купівлі-продажу.

Відповідно до ч. 2 ст. 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Позивач не надав суду першої інстанції доказів, що в зв`язку зі здійсненням ремонту та змін в квартирі АДРЕСА_3 , відповідачем ОСОБА_2 були порушені: 1) права власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку; та 2) санітарно-технічні вимоги і правила експлуатації будинку.

Згідно ч. 4 п. 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року, розглядаючи позови стосовно приведення об`єкту до попереднього стану, суди мають встановити, чи можлива перебудова об`єкту.

Згідно ч. 2 п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року, суд за позовом відповідного державного органу чи органу місцевого самоврядування може зобов`язати забудовника здійснити перебудову об`єкта нерухомості, коли порушення будівельних норм і правил є 1) істотними, а також, є 2) технічна можливість виконати перебудову.

Згідно ч. 3 п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року, під істотними порушеннями будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Позивачем не доведено, що при реконструкції квартири відповідачем були недодержані архітектурні, санітарні, екологічні, протипожежні та інші вимоги і правила, а також здійснена зміна окремих конструктивних елементів житлового багатоквартирного будинку.

Відхилення від вимог будівельних норм і правил, які не є істотними, не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства, не суперечать санітарно- технічним вимогам і правилам експлуатації, не впливають на міцність і безпечність цього об`єкта в цілому, не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог про перебудову та приведення квартири до попереднього стану шляхом знесення прибудови.

Таким чином, сам факт самовільної реконструкції квартири не є підставою для задоволення позовних вимог про зобов`язання привести її у попередній стан, шляхом знесення прибудови.

Відповідач ОСОБА_3 є добросовісним набувачем.

На момент укладення договору купівлі-продажу нотаріусом були перевірені підстави набуття права власності на дане нежитлове приміщення колишнім власником ОСОБА_2 .

Серед таких підстав є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу від 27 грудня 2012 року та Декларація про готовність об`єкта до експлуатації під № ОД94 , виданої Департаментом ДАБІ в Одеській області 03 серпня 2016 року.

Суд першої інстанції вірно вважав, що на теперішній час відсутнє самочинне будівництво в силу його узаконення; такої квартири взагалі не існує, оскільки вона змінила свій статус на нежитлове приміщення, власником якого є ОСОБА_3 .

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За правилами, передбаченими ст. ст. 319, 328, 386, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

При цьому, основоположні принципи здійснення правоздатності власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки доводи позивача не знайшли свого підтвердження.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

В одній позовні заяві може бути об`єднано декілька позовних вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної) відповідно до ч.1 ст.188 ЦПК України.

Як вбачається з позовної заяви, основною позовною вимогою ОСОБА_1 є зобовязання ОСОБА_2 знести самочинно зведену за межами геометричних розмірів фундаментів у плані прибудову АДРЕСА_3 .

Вищевказаний позов ОСОБА_1 також містить дві похідні позовні вимоги про:

1) скасування реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації;

2) скасування рішення державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори Одеського міського нотаріального округу про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3.

Оскільки судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні основної позовної вимоги, тому похідні позовні вимоги не розглядались.

Крім того, судова колегія звертає увагу на те, що судові рішення Одеського окружного адміністративного суду не стосуються нежитлового приміщення, яке є предметом розгляду у цій справі, оскільки були постановлені щодо об`єкту нерухомості з правовим статусом «квартира», а тому застосовані бути не можуть.

Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судове рішення складено 01 червня 2020 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

А.І. Дрішлюк