Справа № 152/302/20
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

06 квітня 2020 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Войнаровського І.В.,

за участі:

секретаря - Одудовського С.В.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування

у с т а н о в и в :

12 березня 2020 року ОСОБА_1 (надалі - позивач) звернулася до суду із зазначеним вище позовом.

В обгрунтування позову вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько - ОСОБА_2 , який на день смерті проживав і був зареєстрований в АДРЕСА_1 .

Ще до того, ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ОСОБА_3 - мати її батька, а її бабуся по батьковій лінії, яка проживала та була зареєстрована в с. Лозова Шаргородського району Вінницької області.

Після смерті батька залишилася спадщина, яка складається у тому числі, із його права на земельну частку (пай), площею 2,09 в умовних кадастрових гектарах на території Лозівської сільської ради, що належала його матері ОСОБА_3 на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_10, зареєстрованого 09 жовтня 1997 року за № 425 та виданого на підставі рішення Шаргородської РДА від 09 липня 1997 року за № 160.

Позивач є спадкоємцем майна після смерті батька за законом. Спадщину після смерті батька вона прийняла та частково оформила спадщину. Однак оформити спадкові права на земельну частку (пай) позивач не може через відсутність правовстановлюючого документу, у зв`язку з чим нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай).

Просить визнати за нею право в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька - ОСОБА_2 , на земельну частку (пай) площею 2,09 умовних кадастрових гектари на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка належала його матері ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_10, зареєстрованого 09 жовтня 1997 року за № 425 та виданого на підставі рішення Шаргородської РДА від 09 липня 1997 року за № 160.

В підготовче засідання позивач не з`явилася, проте 06 квітня 2020 року від неї до суду надійшла заява про проведення підготовчого засідання без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити та не заперечує щодо ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні (а.с. 102).

Представник відповідача - Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в підготовче засідання не з`явився, 06 квітня 2020 року від сільського голови Гринчак О.С. до суду надійшла заява, у якій остання просить справу розглянути без її присутності, в зв`язку з впровадженим у країні карантином, заперечень щодо позову не має (а.с. 100).

За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши усі обставини, об`єктивно оцінивши усі досліджені докази, суд доходить висновку про задоволення позовної заяви, виходячи із наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 (а.с. 11).

Ще до того, ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 (а.с. 12).

Після смерті ОСОБА_3 залишилось спадкове майно, яке складається із земельної частки (пай), площею 2,09 умовних кадастрових гектари на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка належала останній на підставі сертифікату на земельну частку (пай) серії НОМЕР_10, зареєстрованого 09 жовтня 1997 року за № 425 та виданого на підставі рішення Шаргородської РДА від 09 липня 1997 року за № 160, що підтверджується листом Відділу у Шаргородському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № К-401/0-0.40-837/152-19 від 06 серпня 2019 року (а.с. 17).

16 травня 2000 року ОСОБА_3 вчинила заповіт, відповідно до якого все своє майно заповіла ОСОБА_2 , що підтверджує копією заповіту (а.с. 91).

Після смерті ОСОБА_3 спадщину прийняв ОСОБА_2 , шляхом вступу в фактичне володіння та розпорядження спадковим майном померлої і частково оформив спадкові права, зокрема на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований в АДРЕСА_1 , однак спадкове право на земельну частку (пай) не встиг оформити, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Зазначене підтверджується копією довідки виконавчого комітету Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 636 від 20 липня 2002 року (а.с. 14), копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 серпня 2002 року, копією спадкової справи № 471/02 до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 (а.с.84-94).

З довідки виконавчого комітету Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 1154 від 18 липня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на день смерті проживав та був прописаний по АДРЕСА_1 . Згідно запису в погосподарській книзі № 3, особовий рахунок НОМЕР_11 на час відкриття спадщини з спадкодавцем ніхто не проживав (а.с. 13).

Позивач ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_1 ) є спадкоємцем спадкового майна після смерті ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, оскільки є дочкою померлого, що підтверджується копією свідоцтва про народження позивача серії НОМЕР_4 (а.с.9), копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_5 (а.с. 8).

Спадщину після смерті свого батька ОСОБА_2 позивач прийняла, вступивши в фактичне управління та володіння спадковим майном, розпорядившись особистими речами померлого та частково оформила спадкові права, зокрема, на житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_2 , гараж, розташований в АДРЕСА_3 , легковий автомобіль «ВАЗ-21063», 1987 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_6 , недоотриману пенсію, грошові вклади в АТ «Ощадбанк» на особових рахунках №№ НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , НОМЕР_12, НОМЕР_13, НОМЕР_14, НОМЕР_15, що підтверджується копіями свідоцтв про право на спадщину за законом від 18 листопада 2014 року та копією Спадкової справи № 307/14 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (а.с. 66, 69, 72, 77, 23-82).

Інших спадкоємців після смерті ОСОБА_2 немає.

З метою оформлення своїх спадкових прав на земельну частку (пай), розміром 2,09 умовних кадастрових гектарах на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, позивач звернулася до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 листопада 2019 року. Причиною відмови є те, що позивачем не надано правовстановлюючий документ на земельну частку (пай) (а.с. 6).

Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай), виданий на ім?я ОСОБА_3 , втрачений, у зв`язку із чим у газеті «Шаргородщина» розміщено оголошення про втрату сертифікату та визнання його недійсним (а.с. 19).

Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов`язані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються Конституцією України, ЦК УРСР, ЦК України, ЗК України та ЦПК України.

Так, згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

З огляду на те, що спадщина після смерті ОСОБА_3 відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року.

Зазначене відповідає вимогам ст.58 Конституції України, пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз`ясненням, що містяться в абз.3 п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», а також у висновку Верховного Суду від 18.01.2018 року, викладеного у справі №556/1354/15-ц.

Частина 1 ст.58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Частинами 1, 3 ст.5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулюються актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до абзацу першого пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Пунктом п`ятим Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з ч.ч.5, 6 ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм.

Відповідно до висновку Верховного Суду від 18.01.2018 року, викладеного у справі №556/1354/15-ц, «За змістом ч.ч.4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК (2004 року), відносини спадкування регулюються нормами ЦК (2004 року), якщо спадщина відкрилася не раніше 1.01.2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1.01.2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року. Спадкові відносини виникають із моменту відкриття спадщини. Як ч.2 ст.1220 ЦК, так і ст.525 ЦК УРСР визначають, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Таким чином, за змістом указаних норм, відносини спадкування регулюються нормами ЦК 2004 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 1.01.2004 року, а в разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 1.01.2004) або якщо вона була прийнята хоча б одним зі спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК УРСР 1963 року».

Таким чином, відповідно до зазначених нормативних актів та роз`яснень, а також правового висновку Верховного Суду, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Тобто, за змістом ст. 6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.

За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР).

Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР).

Частиною першою статті 529 ЦК УРСР встановлено, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 спадщину прийняв ОСОБА_2 , шляхом вступу в фактичне володіння та розпорядження спадковим майном померлої і частково оформив спадкові права, однак спадкове право на земельну частку (пай) не встиг оформити, оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Спадкоємцем померлого ОСОБА_2 є позивач ОСОБА_1 , оскільки є його дочкою, і прийняла спадщину після смерті батька, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном.

В силу ст. 116 ЗК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

Право власності на земельну ділянку, в силу вимог ст.126 ЗК України, оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто свідоцтвом про право власності.

Статтями 81, 131 ЗК України передбачено, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, ренти, успадкування та інших цивільно-правових угод.

За приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10 листопада 1994 року № 666/94, право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом і передбачає перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що спадкоємець за законом померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 - ОСОБА_1 не може оформити спадщину на право на земельну частку (пай), площею 2,09 умовних кадастрових гектарах на території Лозівської сільської ради, оскільки втрачений сертифікат на земельну частку (пай), у зв`язку із чим завідуючою Шаргородської державною нотаріальною конторою Масилюк Р.М. 26.11.2019 року відмовлено позивачеві у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 6).

Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Отже, оскільки ОСОБА_2 , спадщину після смерті якого прийняла позивач ОСОБА_1 , мав право на земельну частку (пай) площею 2,09 умовних кадастрових гектарах на території Лозівської сільської ради Шаргородського району, яка належала його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , то позивач в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_2 вправі порушувати питання про успадкування права на цю земельну частку (пай) з послідуючим отриманням свідоцтва про право власності.

Визнання за позивачем права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За приписами ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Отже, оскільки право ОСОБА_1 на оформлення своїх спадкових прав порушено, то воно підлягає судовому захисту.

Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Враховуючи, що відповідачем - Лозівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області визнано позовні вимоги ОСОБА_1 , суд доходить висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 4, 5, 10, 12, 76-81, 89, 200, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителькою АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_9 , в порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її батька ОСОБА_2 , право на земельну частку (пай), площею 2,09 умовних кадастрових гектарах на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, яка належала його матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії НОМЕР_10, зареєстрованого 09 жовтня 1997 року за № 425 та виданого на підставі рішення Шаргородської районної державної адміністрації Вінницької області від 09 липня 1997 року за № 160.

Згідно зі статтями 273, 354, 355 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя І.В. Войнаровський