Ухвала

01 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 761/7193/15-ц

провадження № 61-4874ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

розглянувши касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна, про визнання недійсним договору довічного утримання, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання від 08 грудня 2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 08 грудня 2014 року за договором довічного утримання його батько - ОСОБА_4 передав у власність ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 , а остання зобов`язалася здійснювати довічне утримання ОСОБА_4 . Позивач вважав, що при укладенні договору ОСОБА_3 скористалася безпорадністю та довірою людини похилого віку ( ОСОБА_4 ), у зв`язку з чим 22 листопада 2014 року з корисливих мотивів уклала з ОСОБА_4 шлюб, а 08 грудня 2014 року договір довічного утримання. Проте, ОСОБА_3 не виконувала взяті на себе обов`язки, як дружини, так і набувача за договором довічного утримання. Крім того, як на підставу визнання договору довічного утримання недійсним, позивач посилався на те, що такий договір було укладено на момент, коли ОСОБА_4 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними через стан здоров`я. Також, зазначав що договір довічного утримання суперечить положенням статей 744, 747 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки укладений без його згоди як співвласника спірної квартири.

ОСОБА_3 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_1 , в якому просила усунути їй перешкоди в користуванні 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , вселити її до квартири та зобов`язати ОСОБА_1 надати комплект ключів від квартири.

Позов ОСОБА_3 обґрунтовано тим, що договір довічного утримання між нею та ОСОБА_4 укладено з дотриманням чинного на той час законодавства. З моменту нотаріального посвідчення договору та державної реєстрації права власності у неї виникло право власності на 1/2 частини спірної квартири, про що міститься запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Однак, ОСОБА_1 чинить перешкоди у користуванні належним їй на праві власності майном, зокрема змінив замки на вхідних дверях квартири та не допускає до квартири, що підтверджується письмовими зверненнями до правоохоронних органів. Крім того, посилаючись на те, що внаслідок таких дій ОСОБА_1 вона зазнала душевних страждань, зокрема втратила душевний спокій, нормальний сон, вважала, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, яку вона оцінює в 10 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Вселено ОСОБА_3 до квартири АДРЕСА_1 та зобов`язано ОСОБА_1 протягом одного місяця з часу набрання рішенням суду законної сили передати ОСОБА_3 комплект ключів від вхідних дверей до квартири АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 1 000,00 грн.

Представником ОСОБА_1 у березні 2020 року засобами поштового зв`язку подано до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, помилково дійшли висновку про те, що спірна квартира належала заявнику та його батьку на праві спільної сумісної власності. Апеляційним судом встановлено, що розпорядження про приватизацію не містить позначень щодо передачі у спільну сумісну або часткову власність, проте не враховано цей факт при ухваленні судового рішення. У свідоцтві про право власності на квартиру зроблено дописи «1/2» зазначені напроти осіб, які приватизують квартиру, однак заявник зазначає, що є підстави вважати, що ці записи було зроблено після видачі свідоцтва про право власності на квартиру. З цих підстав представником заявника двічі було подано клопотання про призначення технічної експертизи документа, які судами необґрунтовано відхилено.

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено підстави касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, зокрема такими підставами є неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права виключно у випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Підставами касаційного оскарження на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року та постанови Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без врахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у справі № 522/17826/16-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Крім того, заявник вказує на порушення судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки судами необґрунтовано відхилено клопотання про призначення експертизи у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга подана у передбачений законом строк, за формою та змістом відповідає вимогам статті 392 ЦПК України, зокрема, касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України.

З урахуванням наведеного касаційне провадження в цій справі необхідно відкрити.

Керуючись статтями 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відкрити касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Київського нотаріального округу Звєрькова Наталія Володимирівна, про визнання недійсним договору довічного утримання, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, зобов`язання вчинити дії, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року.

Витребувати з Шевченківського районного суду м. Києва матеріали вищезазначеної цивільної справи № 761/7193/15-ц.

Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, в 10-денний строк з дня отримання ухвали.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. Ю. Гулейков О. В. Ступак Г. І. Усик