Дата документу 09.12.2020 Справа № 336/6895/15-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 336/6895/15 Пр. № 22-ц/807/2780/20Головуючий у 1-й інстанції Дмитрюк .О.В. Повний текст рішення складено 03.06.2020 року.
Пр. № 22-ц/807/2780/20-2Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Маловічко С.В., Подліянової Г.С.,

за участі секретаря Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2020 року та на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа П`ята Запорізька державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» (треті особи ОСОБА_5 , Регіональне відділення Фонду державного майна України у Запорізькій області) про визнання правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (т.с. 1 а.с. 2-3), в якому просив визнати за ним право власності на 5/12 часток квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , який у свою чергу отримав їх у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , та право власності на 7/36 часток цієї квартири у порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 .

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_1 . Квартира була придбана на підставі договору від 10.07.1992 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори.

Рішенням Запорізької міської ради від 28.02.2011 р. № 25 вулицю Омську було перейменовано на вулицю академіка Ф.М. Муравченко.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. На випадок своєї смерті ОСОБА_7 залишив заповіт, посвідчений 17.11.1997 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, ОСОБА_7 заповів ОСОБА_6 .

ОСОБА_7 був одружений з ОСОБА_8 та придбав квартиру АДРЕСА_1 у період шлюбу.

Майно, набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном. У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про власність», який діяв на час набуття права власності, спірна квартира перебувала у спільній власності ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , їх частки у зазначеній квартирі складали по 1/2 частці.

ОСОБА_6 прийняв спадщину у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , але за життя не оформив своїх спадкових прав.

Після смерті ОСОБА_7 залишився спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку, дружина, яка була непрацездатна за віком, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Якщо б спадкування відбувалось за законом, то після смерті ОСОБА_7 спадкувало би 4 (чотири) особи: ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_4 (донька).

ОСОБА_7 фактично належала 1/2 частка спірної квартири і при спадкуванні за законом кожному припадало б по 1/8 частці.

Отже обов`язкова частка ОСОБА_8 , яку вона успадкувала після смерті ОСОБА_7 , склала 1/12 частку.

ОСОБА_6 успадкував після смерті ОСОБА_7 5/12 (1/2 1/12) часток квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 . На випадок своєї смерті залишив заповіт, посвідчений 04.08.2011 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура М.Г., реєстровий номер № 1439. Все своє майно ОСОБА_6 заповідав позивачу ОСОБА_3 .

Після смерті ОСОБА_6 залишився спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку ОСОБА_8 . Але вона відмовилась від своєї частки у спадщині, що підтверджується заявою, посвідченою 05.10.2011 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 4-1871.

25.10.2011 р. померла ОСОБА_8 .

Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка їй належала як набута у період шлюбу з ОСОБА_7 , і на 1/12 частку цієї квартири, яку вона отримала як обов`язкову частку після смерті ОСОБА_7 . Усього, після смерті ОСОБА_8 , відкрилась спадщина на 7/12 часток квартири.

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є: ОСОБА_2 (син), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_3 (онук) за правом представлення.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом, в силу ст. 1267 ЦК України, є рівними. Так, розмір частки позивача складає 7/36 (7/12 : 3).

З невідомих причин, відповідачі претендують на всю квартиру і тому оригінали документів на квартиру утримують у себе. При зверненні до нотаріусів для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, постановами нотаріуса від 20.02.2015 р. та від 07.07.2015 р.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено суддю суду першої інстанції Наумова О.О. (т.с. 1 а.с. 14).

Ухвалою суду першої інстанції (суддя Наумов О.О. т.с. 1 а.с. 18) провадження у цій справі відкрито.

У квітні 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_1 і ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним (т.с. 1 а.с. 228), яку у подальшому останні уточнили (т.с. 1 а.с. 237-240).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2016 року (суддя Наумов О.О. т.с. 2 а.с. 23) у прийнятті вищезазначеного зустрічного позову у цій справі відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 13 вересня 2016 року (суддя-доповідач Подліянова Г.С., судді Дашковська А.В. та Кримська О.М. т.с. 2 а.с. 79-82) апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, вищезазначену ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 29 лютого 2016 року скасовано з передачею питання про прийняття зустрічного позову на новий розгляд до суду першої інстанції.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_5 подали суду першої інстанції уточнений зустрічний позов про визнання правочину недійсним (т.с. 2 а.с. 126-129).

Ухвалою суду першої інстанції від 20 грудня 2016 року (суддя Наумов О.О. т.с. 2 а.с. 141) у прийнятті вищезазначеного зустрічного позову у цій справі відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року (суддя-доповідач Маловічко С.В., судді Кочеткова І.В. та Гончар М.С. т.с. 2 а.с. 189-191) апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, вищезазначену ухвалу Шевченківського районного суду від 29 лютого 2016 року про відмову у прийнятті зустрічного позову у цій справі скасовано, направлено справу до суду першої інстанції для вирішення питання про прийняття зустрічної позовної заяви.

Ухвалою суду першої інстанції від 27 березня 2017 року (суддя Наумов О.О. т.с. 2 а.с. 213) вищезазначену зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , залишено без руху.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали суду першої інстанції уточнену позовну заяву (тс. 2 а.с. 222-223).

Ухвалою суду першої інстанції від 12 квітня 2017 року (суддя Наумов О.О. т.с. 2 а.с. 236) зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа: П`ята Запорізька державна нотаріальна контора про визнання правочину недійсним прийнято до провадження у цій справі.

ОСОБА_2 у зустрічному позові просив визнати недійсним правочин заяву ОСОБА_8 «Про відмову від спадщини за законом, та від обов`язкової частки права на спадщину», що залишилася після смерті ОСОБА_6 від 05.10.2011 р., реєстровий № 4-1871, посвідчену П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою.

В обґрунтуванні позову зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 .

Задовго до смерті та на момент смерті ОСОБА_8 постійно проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Разом з ОСОБА_8 постійно проживали ОСОБА_2 , ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .

Протягом всього літнього життя ОСОБА_8 , її утриманням та постійною допомогою займалися ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Після смерті ОСОБА_8 , організацією її поховання та всі витрати, пов`язані з похованням, понесли ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .

Як на час смерті ОСОБА_8 , так і на теперішній час, позивач вважає, що до складу спадщини мають війти всі права та обов`язки ОСОБА_8 .

У встановлений шестимісячний строк ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Через деякий час після подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори, позивачу стало відомо, що 05.10.2011 р. ОСОБА_8 зробила заяву про відмову від спадщини, що залишилася після смерті сина ОСОБА_6 , з чого випливає, що ОСОБА_8 за життя фактично розпорядилася своїм майном на випадок смерті, що є підставою для фактичного усунення двох з трьох спадкоємців за законом від права на спадщину, яка практично у повному обсязі залишається не дітям, а онуку ОСОБА_3 , який мешкає за межами України, ніколи не цікавився своєю бабусею, не допомагав останній.

На думку позивача, 05.10.2011 р. у ОСОБА_8 не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заяву про відмову від спадщини, так як за таких умов спадкодавець фактично повністю відмовлявся від права на квартиру, яка була її єдиним житлом.

Позивач вважає, що на 05.10.2011 р. ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Підтвердженням перебування ОСОБА_8 у зазначеному стані є наявність переліку хвороб: депресія після смерті сина, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба, дисциркулярна енцефалопатія, істотне погіршення зору, незнання української мови тощо.

Позивач вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину посвідчення заяви про відмову від спадщини, не було дотримано таких вимог до правочину, як вільне волевиявлення його учасника, яке повинно відповідати його внутрішній волі.

За життя ОСОБА_8 не було визнано недієздатною. Проте, в момент вчинення правочину, а саме складання заяви від 05.10.2011 р., ОСОБА_8 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що полягає у наступному.

На липень-жовтень 2011 р. у ОСОБА_8 спостерігалося порушення сприйняття, мислення, емоцій, інтелекту та пам`яті, постійно змінювалося відношення до життя, до суспільства та до самої себе.

Тривалий час, до самої смерті, ОСОБА_8 тяжко хворіла на ряд захворювань, зокрема, на стенокардію, гіпертонічну хворобу 3-го ступеню складності, кардіосклероз сосудів головного мозку, атеросклеротичний кардіосклероз, розповсюджений остеохондроз, онкологія та ряд інших захворювань, які в сукупності і могли вплинути на усвідомлювання особою значення своїх дій та на можливість керувати ними.

Ухвалою суду першої інстанції від 08 червня 2017 року (суддя Наумов О.О. т.с. 3 а.с. 22) провадження у цій справі зупинено.

В автоматизованому порядку суддею Голубковою М.А. замінено суддю ОСОБА_9 у зв`язку із закінченням терміну повноважень останнього (т.с. 3 а.с. 40), ухвалою судді - доповідача прийнято до провадження (т.с. 3 а.с. 41).

Ухвалою суду першої інстанції від 08 серпня 2018 року (суддя Голубкова М.А. т.с. 3 а.с. 49) провадження у цій справі поновлено.

В автоматизованому порядку суддею Дмитрюк О.В. у цій справі замінено суддю ОСОБА_10 у зв`язку зі звільненням з посади останньої (т.с. 3 а.с. 70- 71).

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вищезазначеним зустрічним позовом (т.с. 3 а.с. 94-101), в якому просила визнати незаконним наказ № 317 по Запорізькому державному підприємству «Мотор Січ» від 24.06.1992 року в частині надання «...дозволу на продаж державної відомчої квартири АДРЕСА_1 у приватну особисту власність ОСОБА_7 »; договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , р.№4-1571, укладений 10.07.1992 року між Запорізьким підприємством «Мотор Січ» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Мотор Січ»), - в особі начальника ЖКО Колесника Євгена Яковича, діючого на підставі Наказу № 317 від 24.06.1992 року, «Продавцем» з однієї сторони - та ОСОБА_7 - «Покупцем», посвідчений державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Нарохою Ольгою Василівною визнати недійсним, застосувавши до цього договору наслідки недійсності нікчемного правочину.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08 травня 2019 року (суддя Дмитрюк О.М. т.с. 3 а.с. 118) зустрічний позов ОСОБА_1 прийнято до спільного розгляду з позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, з зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

В позовній (зустрічній) заяві ОСОБА_1 (т.с. 3 а.с. 94-101) зазначала, що на підставі обмінного ордеру № 12533 від 25.07.1968 року та дозволу № 161 від 20.07.1968 року, виданого Бюро обміну жилої площі виконкому Запорізької міської ради депутатів трудящих, - ОСОБА_7 у житлово-комунальному відділі Запорізького моторобудівного заводу 09.08.1968 року був наданий ордер № 155 на право зайняття квартири, що перебуває на балансі відомчого Будинкоуправління № 2 трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .

Зазначена квартира була надана у постійне користування родині з п`яти осіб: ОСОБА_7 (відповідальному квартиронаймачу) та членам його родини: ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11

Квартира АДРЕСА_1 на 10.07.1992 року відносилась до державного житлового фонду, перебувала на балансі ЖКО ЗПО «Мотор Січ», відносилась до категорії основних засобів виробництва невиробничого характеру, мала ознаки відомчого житла, яким на праві оперативного управління володів, користувався та розпоряджався відповідач - ПАТ «Мотор Січ» (правонаступник Запорізького підприємства «Мотор Січ» та Запорізького виробничого об`єднання «Моторобудівник»).

У зв`язку зі строковим перебуванням ОСОБА_1 за трудовим договором в районах Крайньої Півночі, виконавчим комітетом житлового управління Запорізької міської ради строком до 06.11.1994 р. ОСОБА_4 видано «Охоронне свідоцтво (броня)» від 20.12.1991 р. № 1181, на всю спірну квартиру.

Державним Архівом Запорізької області 20.02.2017 р. № 01-32/С-0359, надана копія Архівного витягу по Запорізькому підприємству «Мотор Січ», а саме: надана копія наказу від 24.06.1992 р. № 317 по Запорізькому підприємству «Мотор Січ» «Про продаж квартир громадянам в особисту власність».

Згідно відповіді Державного Архіву Запорізької області від 10.04.2017 р. № 01-32/С-0869, в архівіруваних документах Шевченківського райвиконкому м. Запоріжжя за 1992 рік відсутнє рішення про надання дозволу на укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 .

З відповіді Запорізького обласного державного нотаріального архіву від 29.03.2017 року, №825/01-21, - вона дізналась, що згідно Акту приймання - передавання документів від 27.12.2013 року - П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою до нотаріального архіву на зберігання були прийняті документи з 1972 по 2000 роки, серед яких знаходиться лише нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , Р.№ НОМЕР_1 , який був укладений 10.07.1992 року між Запорізьким підприємством «Мотор Січ», що раніше іменувалось «Запорізьке виробниче об`єднання» «Моторобудівник», - в особі начальника ЖКО Колесника Є.Я., діючого на підставі Наказу № 317 від 24.06.1992 року, «Продавцем» з однієї сторони - та ОСОБА_7 - «Покупцем».

З абз. 2 п. 1 Договору купівлі-продажу від 10.07.1992 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 (державному) підприємству «Мотор Січ» (правонаступнику - ЗПО «Моторостроитель») на підставі свідоцтва «Про право власності» від 16.01.1953 року, № 187.

З пункту 2 наказу № 317 від 24.06.1992 року по Запорізькому (державному) підприємству «Мотор Січ» вбачається, що зазначена квартира на час укладання спірного правочину перебувала на балансі ЖКО ЗП «Мотор Січ».

Виходячи зі змісту ст.ст. 48, 49, 50 ЦК УРСР, в редакції 1963 р., право власності на спірне майно (на відомчий житловий фонд, що перебував згідно зі ст.ст. 87-1, 89 цього Кодексу в оперативному управлінні ЗПО «Мотор Січ»), на 1990-1994 р.р. належало державі «Україна», тому тимчасово, до законодавчого визначення суб`єктів права власності майна, розташованого на території України, зазначене майно (відомча квартира) мало ознаки загальнодержавної власності.

Питання щодо суб`єктів права власності такого майна на законодавчому рівні, як на дату прийняття наказу № 317 від 24.06.1992 р. по ЗПО «Мотор Січ», так і на 10.07.1992 р. (дата договору купівлі-продажу) було неврегульоване, а тому на час дії мораторію були відсутні правові підстави для розпорядження державним майном, що перебувало в оперативному управлінні або в господарському віданні державних підприємств, до прийняття спеціального Закону України «Про приватизацію».

Тобто, наказ № 317 по Запорізькому державному підприємству «Мотор Січ» від 24.06.1992 р. «Про дозвіл на продаж державної відомчої квартири у приватну особисту власність ОСОБА_7 », так і сам (майновий) договір купівлі-продажу відомчої (державної) квартири АДРЕСА_1 від 10.07.1992р., Р.№4-1571, - є взаємопов`язаними та у своїй сукупності потягли за собою незаконну зміну існуючої державної форми права власності на квартиру - на приватну форму власності, що є прямим порушенням згаданих вище норм матеріального права та тягне за собою недійсність укладеної угоди.

Так, відповідач ПАТ «Мотор Січ», юридична особа шляхом оформлення наказу № 317 від 24.06.1992 року (ДП «Мотор Січ») під час дії введеного з 29.11.1990 року мораторію на будь-які зміни форми власності та власника державного майна до введення у дію Закону УРСР «Про роздержавлення майна», - незаконно дозволив вчинення майнового договору купівлі-продажу (відчуження) від 10.07.1992 року державного майна (відомчої квартири), яке відносилось до основних необоротних засобів виробництва.

Участь посадової особи ДП «Мотор Січ» під час нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири від 10.07.1992 року, - відбулась без належно оформлених повноважень (ст. 63-67 ЦК УРСР), зі свідомим перевищенням повноважень, - що також свідчило про наявність істотних дефектів угоди купівлі-продажу квартири від 10.07.1992 року.

Такі дії відповідача ПАТ «Мотор Січ» (ДП «Мотор Січ») на 24.06.1992 року, на 10.07.1992 року прямо суперечили меті діяльності підприємства та підпадало під ознаки ст. 50 ЦК УРСР у її взаємопов`язані зі ст. 48, 49 ЦК УРСР.

Крім цього, дії відповідального (на 24.06.-10.07.1992 року) квартиронаймача ОСОБА_7 («Покупця»), вчинялись останнім виключно з корисною метою, так як останній поза всяким сумнівом усвідомлював та був обізнаний про наявність речових прав на квартиру з боку інших осіб (членів сім`ї), - але навмисно прийняв участь у вчиненні незаконної угоди, за наслідками якої не тільки порушувалось законодавство України, пов`язано з мораторієм, але також порушувались права повнолітніх та неповнолітніх осіб - зареєстрованих мешканців квартири.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 01 квітня 2020 року (суддя-доповідач Подліянова Г.С., судді Гончар М.С. та Кримська О.М. т.с. 4 а.с. 42-50) апеляційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 листопада 2019 року (т.с. 3 а.с. 184-188), якою у цій справі було призначено судово-психіатричну (посмертну) експертизу, залишено без змін.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2020 року (т.с. 5 а.с. 69-80) позов ОСОБА_3 у цій справі задоволено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 (третя особа П`ята Запорізька державна нотаріальна контора) про визнання правочину недійсним відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ПАТ «Мотор Січ» (треті особи ОСОБА_5 , Регіональне відділення Фонду державного майна України у Запорізькій області) про визнання правочину недійсним відмовлено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 5/12 часток квартири АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , який успадкував частку у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 7/36 часток квартири АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після ухвалення вищезазначеного судового рішення, а саме 27 травня 2020 року, представник позивача за первісним позовом ОСОБА_3 адвокат Мідяний Є.О. звернувся до суду із заявою про вирішення питання про розподіл судових витрат згідно зі ст. 141 ЦПК України.

В заяві зазначає, що за домовленістю з ОСОБА_3 оплата гонорару проводиться по закінченню розгляду справи у суді першої інстанції.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2020 року (т.с. 5 а.с. 83-84) заяву представника ОСОБА_3 адвоката Мідяного Є.О. про вирішення питання про розподіл судових витрат у цій справі задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3 ) витрати на правничу допомогу в сумі 5000,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеними рішенням та додатковим рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т.с. 5 а.с. 98-118, 142-153) просили:

- рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а заявлені зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі;

- додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове (додаткове) рішення, яким у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 адвоката Мідяного Є.О. про розподіл судових витрат у цій справі відмовити у повному обсязі.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Маловічко С.В. та Подліянову Г.С. (т.с. 5 а.с.124-125).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 02 жовтня 2020 року (т.с. 5 а.с. 155), справу призначено до апеляційного розгляду (т.с. 2 а.с.156), з урахуванням навантаженості судді-доповідача та колегії суддів (в Запорізькому апеляційному суді працює фактично 18 суддів замість 40 суддів за штатом).

У судове засідання 09 грудня 2020 року повідомлені апеляційним судом належним чином про дату, час і місце розгляду цієї справи всі учасники цієї справи не з`явились, окрім представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Уткіна О.Є. (т.с. 5 а.с. 194-195) та представника ОСОБА_3 адвоката Мідяного Є.О., про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 371 ч. 1 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів з дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх учасників цієї справи, що не з`явились і на підставі ст. ст. 371-372 ЦПК України ухвалив: розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Уткіна О.Є. (т.с. 5 а.с. 194-195) та представника ОСОБА_3 адвоката Мідяного Є.О.

Відводів у цій справі, у тому числі судді Гончар М.С. з підстав того, що остання навчалась з адвокатом Мідяним Є.О. в одному вузі на одному курсі, але дружніх відносин немає, не заявлено, самовідводи відсутні.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2020 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Уткіна О.Є. про зупинення провадження у цій справі відмовлено.

У судовому засіданні на запитання апеляційного суду представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Уткін О.Є. зазначав, що він та його довірителі не вважать за доцільне заявляти в апеляційному суді клопотання про призначення повторної посмертної психіатричної експертизи, тому останнє не було предметом апеляційного розгляду у цій справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у цій справі не підлягає задоволенню з таких підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи первісний позов ОСОБА_3 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , керувався ст.ст. 4, 12, 13, 141, 261, 264, 265, 354 ЦПК України та виходив із обґрунтованості та доведеності позовних первісних вимог ОСОБА_3 та із відсутності підстав для задоволення зустрічних позовів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

Ст. 263 ЦПК України містить вимоги щодо законності і обґрунтованості судового рішення, а ст. 264 ЦПК України питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Рішення суду першої інстанції вимогам ст. ст. 263-264 ЦПК України у цій справі відповідає.

Так, при вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно виходив із такого.

Щодо позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 10 липня 1992 року між Запорізьким підприємством «Мотор Січ», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Мотор Січ», в особі начальника житлово-комунального відділу Колесника Є.Я. і ОСОБА_7 було укладено договір купівлі-продажу належної Запорізькому підприємству «Мотор Січ» на підставі свідоцтва про право власності № НОМЕР_5 від 16.01.1953 року квартири АДРЕСА_1 жилою площею 39,03 квадратних метри, загальною площею 59,61 квадратних метри (т.1 а.с.4). Продаж вчинений за 6871 крб.; договір посвідчений державним нотаріусом п`ятої Запорізької державної нотаріальної контори Нароха О.В.

Ст. 15 ЦК України передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Виходячи з наведених положень цивільного і цивільного процесуального законодавства, об`єктом судового захисту кожного учасника цивільних правовідносин, наділеного цивільною процесуальною правоздатністю, є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, які і можуть бути підставою для звернення особи за судовим захистом.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що порушенням суб`єктивного права є такий негативний вплив на нього, при якому воно звужується за своїм змістом або перестає існувати, що позбавляє його носія можливості реалізувати його повністю або частково.

Одним із способів захисту порушених прав у відповідності до ст. 16 ЦК України є визнання правочину недійсним.

Правовою підставою зустрічного позову, який заявлений ОСОБА_1 , було посилання на Постанову Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР», Указ Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави», Закон України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України».

Позивач стверджував, що згідно вищевказаних нормативно-правових актів діяв мораторій на будь-які зміни форм власності та власника державного майна, тому договір купівлі-продажу від 10.07.1992 р. квартири АДРЕСА_1 суперечить діючому, на той час, законодавству.

Разом з тим, в постанові Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР», зазначено, що постанова втратила чинність з дня затвердження Верховною Радою України Державної програми приватизації на підстави постанови ВР № 2164-ХІІ від 04.03.92.

Окрім того, постанова Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» встановлювала мораторій на території республіки на будь-які зміни форм власності і власника державного майна, ініціаторами та учасниками яких є органи державної влади і управління.

Тобто, мораторій розповсюджувався на випадки, коли органи державної влади та управління виступали ініціатором і учасником зміни форми власності підприємства, що не розповсюджується на спірні правовідносини по укладанню договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між ЗП «Мотор-Січ» і фізичною особою ОСОБА_7 .

На час укладення договору діяло Положення про продаж громадянам у власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання та ремонт, затверджене постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19.05.1989 р. № 142, яке і було застосоване.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неспроможність доводів ОСОБА_1 про порушення законодавства в цій частині, і констатував відсутність порушень вимог законодавства при вчиненні оспорюваного правочину.

Встановлений ст. 627 ЦК України принцип свободи договору припускає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

ОСОБА_7 реалізував своє право на придбання у власність житла, наймачем якого він був, у відповідності до правил цього набуття, встановлених «Положенням про продаж громадянам у власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт».

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно не встановив підстав для визнання незаконним наказу № 317 по Запорізькому державному підприємству «Мотор Січ» від 24.06.1992 р. та недійсним правочину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

ОСОБА_2 , звернувшись до суду з зустрічним позовом про визнання заяви ОСОБА_8 від 05.10.2011 р. про відмову від спадщини, недійсним правочином, зазначав, що ОСОБА_8 в момент вчинення цього правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.1, ч.5 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу. Заява про відмову від спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що у момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Судом встановлено, що 05.10.2011 р. ОСОБА_8 склала заяву, яка була посвідчена державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, та зареєстрована в реєстрі за № 4-1871 (т.с. 1 а.с.87), за змістом якої відмовилась від спадщини після смерті сина ОСОБА_6 , який заповів все належне йому майно ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла (т.с.1 а.с.41).

Після смерті ОСОБА_8 . П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 184-2012 (т.с. 1 а.с. 39).

Згідно із актом судово-психіатричної експертизи № 24 від 16.01.2020 р. ОСОБА_8 від час складання заяви 05.10.2011 р. про відмову у прийнятті спадщини, що залишилась після смерті сина ОСОБА_6 виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу помірного ступеню, внаслідок судинної (церебральний атеросклероз, дисциркуляторна енцефалопатія) та онкопатології, обумовленої 4 стадією раку, без первинно виявленої локалізації з метастазиами в лімфовузли шиї. Тому, ОСОБА_8 , під час складання заяви 05.10.2011 р. про відмову у прийнятті спадщини, що залишилася після смерті сина ОСОБА_6 могла не повною мірою (обмежено) розуміти значення своїх дій та керувати ними (т.с. 3 а.с.213-223).

П. 2 ч. 1 ст. 145 ЦПК України передбачає, що призначення експертизи є обов`язковим також за клопотанням хоча б однією із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_8 у момент складання заяви від 05.10.2011 р. розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеної в такому стані заяви недійсною з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання оспорюваного правочину недійсним у цій справі не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 .

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 належала квартира АДРЕСА_1 . Квартира була придбана на підставі договору від 10.07.1992 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори (т.с.1 а.с.4).

Рішенням Запорізької міської ради від 28.02.2011 р. № 25 вулицю ОСОБА_12 було перейменовано на вулицю академіка Ф.М. Муравченко (т.с.1 а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер (т.с. 1 а.с.42).

На випадок своєї смерті ОСОБА_7 залишив заповіт, посвідчений 17.11.1997 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, згідно з яким все своє майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось, заповів ОСОБА_6 (т. с. 1 а.с.6).

ОСОБА_7 був одружений з ОСОБА_8 та придбав квартиру АДРЕСА_1 у період шлюбу (т. с. 1 а.с.61 зв.).

У відповідності до ст. 17 ЗУ «Про власність», який діяв на час набуття права власності, спірна квартира перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , їх частки у зазначеній квартирі складали по 1/2 частці.

Згідно із ст. 548 ЦП УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Ст. 549 цього Кодексу визначала, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_6 прийняв спадщину у вигляді 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 , оскільки постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини (т.1 а.с.60 зв.), але за життя не оформив своїх спадкових прав.

Після смерті ОСОБА_7 залишився спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку, дружина, яка була непрацездатна за віком, ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

В силу ст. 535 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, непрацездатна дружина, незалежно від змісту заповіту, успадковує не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом.

Якщо б спадкування відбувалось за законом, то після смерті ОСОБА_7 спадкувало би 4 (чотири) особи: ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_6 (син), ОСОБА_2 (син), ОСОБА_4 (донька).

ОСОБА_7 фактично належала 1/2 частка спірної квартири і при спадкуванні за законом кожному припадало б по 1/8 частці.

Отже, обов`язкова частка ОСОБА_8 , яку вона успадкувала після смерті ОСОБА_7 , склала 1/12 частку.

ОСОБА_6 успадкував після смерті ОСОБА_7 5/12 (1/2 1/12) часток квартири.

Спадкова справа після смерті ОСОБА_7 не заводилась, до нотаріальної контори спадкоємці не звертались (т. с. 1 а.с. 203 - 204).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6 (т. с. 1 а.с.79).

На випадок своєї смерті ОСОБА_6 залишив заповіт, посвідчений 04.08.2011 р. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура М.Г., реєстровий номер № 1439. Все своє майно ОСОБА_6 заповів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.81 зв.).

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч. 1 ст. 1234 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно із ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

ОСОБА_3 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (т. с. 1 а.с.78 зв.).

Після смерті ОСОБА_6 залишився спадкоємець, який мав право на обов`язкову частку ОСОБА_8 , яка відмовилась від своєї частки у спадщині, що підтверджується заявою, посвідченою 05.10.2011 р. державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, реєстровий № 4-1871.

Право особи відмовитись від спадщини передбачено ст. 1273 ЦК України.

Викладені обставини підтверджені копією спадкової справи № 77/2011, заведеної приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Філіповою Л.П. після смерті ОСОБА_6 (т. с. 1 а.с.78-110).

Аналізуючи надані позивачем ОСОБА_3 письмові докази у сукупності з положеннями законодавства, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 успадкував 5/12 часток квартири АДРЕСА_1 , у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , який успадкував частку у порядку спадкування за заповітом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_8 (т. с. 1 а.с.41).

Після її смерті відкрилась спадщина на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка їй належала на праві спільної сумісної власності, що набута у період шлюбу з ОСОБА_7 , і на 1/12 частку цієї квартири, яку вона отримала як обов`язкову частку після смерті ОСОБА_7 . Усього, після смерті ОСОБА_8 , відкрилась спадщина на 7/12 часток квартири.

Ст. 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1266 ЦК України).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_8 є: ОСОБА_2 (син), ОСОБА_4 (донька), ОСОБА_3 (онук) за правом представлення.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом, в силу ст. 1267 ЦК України, є рівними і складають по 7/36 (7/12:3).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України).

Спадкоємці ОСОБА_1 та ОСОБА_3 прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8 у порядку, визначеному ч. 1 ст. 1269 ЦК України, а спадкоємець ОСОБА_2 на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

Зазначене підтверджено письмовими документами, які містяться у спадковій справі, заведеній П`ятою Запорізькою державною нотаріальною конторою за № 184-2012 після смерті ОСОБА_8 (т. с. 1 а.с.39-77).

При зверненні до нотаріусів для оформлення спадщини після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, постановами нотаріуса від 20.02.2015 р. та від 07.07.2015 р.

З наведеного вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_3 , у зв`язку з чим первісний позов у цій справі задовольнив у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 дублюють доводи їх заперечень проти первісного позову ОСОБА_3 у цій справі та доводи зустрічних позовів останніх, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Ці доводи є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію останніх у цій справі, яку вони та їх представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , тому до відносин успадкування спадщини за заповітом після нього суд першої інстанції правильно вважав, що слід застосовувати ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на той час.

ОСОБА_6 не відмовлявся в порядку ст. 553 ЦК УРСР 1963 року від спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_7 та прийняв останню в силу вимог ст. ст. 548-549 ЦК УРСР 1963 року, оскільки протягом 6-ти місяців після смерті останнього ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) проживав у вищезазначеній квартирі, користувався цим спадковим (за заповітом) майном. Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

В силу вимог ст. 553 ч. 2 ЦК УРСР 1963 року вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини (ст. 549 цього Кодексу).

Оскільки, ОСОБА_6 вчинив дії, передбачені ст. ст. 548-549 ЦК УРСР 1963 року, то він вважається таким, що прийняв спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_6

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , як особи, які подали апеляційну скаргу та їх представник не надали апеляційному суду свого контррозрахунку розміру часток спадкоємців у спадщині у цій справі, з останнім погодились.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Так, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Проте докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2, 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, і зокрема стороною апелянтів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

Крім того, у судовому засіданні 09 грудня 2020 року на запитання апеляційного суду представник ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Уткін О.Є. зазначав, що він та його довірителі не вважать за доцільне заявляти в апеляційному суді клопотання про призначення повторної посмертної психіатричної експертизи, тому останнє не було предметом апеляційного розгляду у цій справі.

Висновок посмертної психіатричної експертизи відносно стану здоров`я ОСОБА_8 у цій справі не є категоричним (т.с. 3 а.с. 213-223), а тому суд першої інстанції правильно вважав, що останній не може свідчити про обґрунтованість позову ОСОБА_2 у цій справі.

ОСОБА_8 мала право та добровільно за власним бажанням відмовилась від своєї обов`язкової частки у спадщині після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 сина ОСОБА_6 (заява ОСОБА_8 від 05.10.2011 року т.с. 1 а.с. 8), успадкування якої здійснювалось за заповітом сином останнього - ОСОБА_3 .

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Суд першої інстанції також правильно встановив, що у цій справі відсутні правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 для визнання незаконним наказу № 317 по Запорізькому державному підприємству «Мотор Січ» від 24.06.1992 р. та недійсним правочину договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи, розглянув дану справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог ст. 89 ЦПК України.

За змістом якої: «Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; ж одні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)».

Суд першої інстанції на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному з`ясуванню обставин цієї справи.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення від доказування ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , передбачені ст. 82 ЦПК України, у цій справі відсутні.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та їх представник не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх позовів та у спростування позову ОСОБА_3 у цій справі.

ЦПК не передбачає обов`язку судді-доповідача Дмитрюк О.М. постановляти письмову ухвалу про прийняття цієї справи до свого провадження після автоматизованої заміни іншого судді Голубкової М.А., якщо провадження у справі вже відкрито (суддя Наумов О.О. т.с. 1 а.с. 14), зупинено (суддя Наумов О.О. ухвала від 08.06.2017 року т.с. 3 а.с. 22) та вже поновлено (суддя Голубкова М.А. ухвала від 08.08.2018 року т.с. 3 а.с. 49).

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов`язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, встановлено, що суд першої інстанції правильно з додержанням вимог ст. 141 ЦПК України, у тому числі додатковим рішенням вирішив у цій справі питання про розподіл понесених судових витрат між сторонами, пов`язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, та зокрема у вигляді понесених ОСОБА_3 документально підтверджених витрат на професійну правничу допомогу (з урахуванням вимог ст. ст. 133, 137 ЦПК України та принципу розумності, справедливості та співмірності, підстави для зменшення судом останніх у цій справі відсутні).

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції у цій справі або ж їх зміни.

Крім того, в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у задоволенні їх вищезазначеної апеляційної скарги на рішення та додаткове суду першої інстанції у цій справі, останні не мають права на компенсацію за рахунок ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов`язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Керуючись ст. ст. 7, 12-13, 81-82, 89, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22 травня 2020 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 червня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 16.12.2020 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Маловічко С.В.Подліянова Г.С.