ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

01 квітня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/1012/17

Головуючий у першій інстанції - Логвіна Т. В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/564/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді: Мамонової О.Є.,

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: Публічне акціонерне товариство «Фідобанк», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору:

ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити певні дії, -

У С Т А Н О В И В:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Фідобанк», в якому просила:

1) визнати право власності на грошові кошти у сумі 33 029,51 грн, які належать їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого Пантелієнком О.С. приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу 20.05.2016 за реєстровим № 206, та фактично знаходяться на рахунках відкритих у ПАТ «Фідобанк»;

2) визнати порядок виконання судового рішення у даній справі наступним чином:

- зобов`язати ПАТ «Фідобанк» відкрити їй рахунок та зарахувати грошові кошти у сумі 33 029,51 грн, які належать їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого Пантелієнком О.С. приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу 20.05.2016 за реєстровим № 206, на відкритий рахунок;

- зобов`язати ПАТ «Фідобанк» подати ідентифікаційні дані ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб для віднесення її до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в розмірі 33 029,51 грн за договором дарування, посвідченим Пантелієнком О.С. приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу 20.05.2016 за реєстровим № 206.

Позов обґрунтовувала тим, що 20.05.2016 вона на підставі договору дарування отримала в дар від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 33 029,51 грн, які знаходилися та обліковувалися на поточному та депозитних рахунках, відкритих у ПАТ «Фідобанк» (далі по тексту - Банк). 20.05.2016 вона звернулася до Банку із заявою про виплату вказаних коштів з рахунків, що належать їй на підставі вищезазначеного договору дарування, а у випадку неможливості з будь-яких причин видати кошти просила здійснити відкриття рахунку та/або оформити договір банківського вкладу. 06.06.2016 позивачка повторно звернулася до Банку із зазначеними вимогами, оскільки дізналася, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд) було прийнято рішення від 20.05.2016 № 783 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Фідобанк». Однак Банк про результати розгляду звернень позивачку не повідомив, належні їй грошові кошти не виплатив та в порушення ч. 1 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протиправно не вніс її до переліку рахунків вкладників та не визначив розрахункові суми відшкодування коштів за належними позивачці вкладами за рахунок коштів Фонду станом на день початку виведення Фондом Банку з ринку - 20.05.2016.

Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 20.06.2017, постановленою не виходячи до нарадчої кімнати, за клопотанням представника третьої особи ОСОБА_2 - Пантелеєнка О.С. до участі у справі у якості відповідача залучено ФГВФО (а.с. 91-92, 94).

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31.10.2017 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушенням судом першої інстанції норм процесуального права, неповне встановлення обставин справи, незаконність та необґрунтованість судового рішення.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що уклавши нотаріально посвідчений договір дарування коштів у сумі 33 059,51 грн, позивачка стала власником цих коштів відповідно до національного законодавства, а держава не забезпечила її право мирно володіти своїм майном та не гарантувала його, як то передбачено ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і свобод людини. Банк-відповідач не визнав право власності позивачки на кошти на підставі договору дарування та протиправно не відкрив на її ім`я рахунок у банку для зарахування на нього подарованих коштів, чим позбавив її статусу вкладника, прав кредитора банку і, відповідно, права на відшкодування вкладу ФГВФО.

Заявниця зазначає, що передача управління банком Уповноваженій особі ФГВФО ніяким чином не обмежувало банк у здійсненні передбачених законом банківських операцій в разі зміни власника грошових коштів, що зберігаються на банківських рахунках (надання свідоцтва про право на спадщину на вклад чи договору дарування коштів вкладу, чи інше), оскільки видана Банку ліцензія продовжувала діяти.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню із закриттям провадження у справі, зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача відкрити рахунок на ім`я ОСОБА_1 суперечать нормам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та Положення «Про виведення неплатоспроможного банку з ринку», затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 05.07.2012 №2, Закону України «Про банки і банківську діяльність» та ЦК України, оскільки з дня введення ліквідаційної процедури - 20.07.2016 ПАТ «Фідобанк» втратив право на здійснення банківських операцій та у нього відкликана відповідна банківська ліцензія. Дії банку та Уповноваженої особи щодо включення вимог дарувальника - ОСОБА_2 , яка мала у Банку поточні і депозитні рахунки на 20.05.2016, в межах гарантованої суми (200 000 грн) до Переліку вкладників, а в сумі що перевищує - до 4 черги Реєстру кредиторів, та щодо відмови позивачці - ОСОБА_1 , яка не була вкладником ПАТ «Фідобанк» станом на 20.05.2016, у відкритті рахунку та включенні його до Переліку вкладників повністю відповідають Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та є правомірними, у зв`язку з чим позов необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Однак таких висновків районний суд дійшов із порушенням норм процесуального права зважаючи на таке.

Судом у справі встановлено, що 20.05.2016 ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_1 (обдаровувана) уклали нотаріально посвідчений договір дарування грошових коштів, за яким дарувальник передала в дар обдаровуваній кошти в сумі 33 029,51 грн, які обліковуються на рахунках, відкритих у ПАТ «Фідобанк», а саме:

- грошові кошти в сумі 25 029,51 грн, які обліковуються на поточному рахунку № НОМЕР_1 ;

- грошові кошти в сумі 2 000 грн, які обліковуються на депозитному рахунку № НОМЕР_2 ;

- грошові кошти в сумі 2 000 грн, які обліковуються на депозитному рахунку № НОМЕР_3 ;

- грошові кошти в сумі 2 000 грн, які обліковуються на депозитному рахунку № НОМЕР_4 ;

- грошові кошти в сумі 2 000 грн, які обліковуються на депозитному рахунку № НОМЕР_5 , з правом вимоги цих грошових коштів та їх отримання з належними відсотками та компенсаціями (а.с. 6).

Вказані депозитні рахунки були відкриті ОСОБА_2 на підставі її заяв про розміщення банківського вкладу від 08.10.2015 № 294224-980/2015, №294226-980/2015, № 294219-980/2015, № 294221-980/2015, на строк до 08.01.2016 з автоматичною пролонгацією та відповідно до п. 10 даних заяв на поточний рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_1 підлягали зарахуванню проценти та суми депозитів після закінчення строку їх залучення (а.с. 33-40).

18.05.2020 ОСОБА_2 звернулася до Банку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу за заявами про розміщення банківського вкладу №294556-980/2015 на суму 5 001 грн, № 294589-980/2015 на суму 5 001 грн, №294557-980/2015 на суму 5 001 грн, № 294573-980/2015 на суму 5 001 грн, №294551-980/2015 на суму 5 001 грн, та виплатити кошти з каси банку (а.с. 7).

20.05.2016 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до Банку із заявою, в якій просили виплатити кошти з поточного рахунку, що належить ОСОБА_2 згідно договору дарування від 20.05.2016 обдаровуваній - ОСОБА_1 , а у випадку неможливості з будь-яких причин виплатити кошти - здійснити відкриття рахунку та/або оформлення договору банківського вкладу на грошові кошти або визначити дату, коли можливо здійснити оформлення договору банківського вкладу на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 на підставі договору дарування (а.с. 8).

19.05.2016 Правлінням НБУ прийнято рішення № 7/БТ про віднесення ПАТ «Фідобанк» до категорії проблемних та установлено обмеження в його діяльності (а.с. 147-150).

20.05.2016 виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 783 про початок процедури виведення ПАТ «Фідобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації строком на один місяць з 20.05.2016 по 19.06.2016 та Тимчасовою адміністрацією Банку видано накази № 1 про виконання обов`язків уповноваженої особи ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації у Банку Коваленком О.В. і № 9 про відзив довіреностей (а.с. 52, 53, 54).

06.06.2016 ОСОБА_1 повторно звернулася до Банку із заявою про здійснення виплати коштів відповідно до договору дарування грошових коштів від 20.05.2016 (а.с. 9).

У відповідь на звернення ОСОБА_1 від 06.06.2016 ПАТ «Фідобанк» листом від 08.07.2016 № 2-3-2-2/2031-ВА-ОГ не надавав згоди на заміну сторони за договором банківського вкладу, а також повідомив, що нормативно-правовими актами НБУ не передбачений механізм щодо видачі коштів на підставі договору дарування грошових коштів та про те, що на підставі рішення НБУ від 20.05.2016 запроваджено тимчасову адміністрацію у Банку (а.с. 47-48).

19.07.2016 на підставі рішення Правління НБУ від 18.07.2016 № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Фідобанк» виконавчою дирекцією ФГВФО прийнято рішення № 1265 «Про початок процедури ліквідації ПУАТ «Фідобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку», за яким розпочато процедуру ліквідації, призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора Банку Коваленку О.В. з 20.07.2016 по 19.07.2018 (а.с. 55-57).

17.08.2016 ОСОБА_2 подала до Банку заяву про задоволення вимог кредитора, в якій просила визнати її кредитором ПАТ «Фідобанк» щодо залишків коштів на її поточних/вкладних рахунках кредиторської заборгованості та за іншими видами заборгованості, у сумі всіх належних їй коштів, зазначивши реквізити для перерахування задоволених вимог (а.с. 49).

Згідно виписок по особовим рахункам ОСОБА_2 з 20.05.2016 по 28.02.2017 кошти на рахунку № НОМЕР_1 в сумі 25 029,51 грн були списані як кошти згідно затвердженого ФГВФО реєстру акцептованих вимог кредиторів; кошти на рахунках № НОМЕР_3 в сумі 2 000 грн, № НОМЕР_4 в сумі 2 000 грн, № НОМЕР_2 в сумі 2 000 грн, № НОМЕР_5 в сумі 2 000 грн були списані як гарантовані суми згідно затвердженого «Переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок ФГВФО» (а.с. 41-45, 46, 144).

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відступаючи від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 15.06.2016 у справі № 826/20410/14 та від 16.02.2016 у справі № 21-484а15, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18.04.2018 у справі № 813/921/16 виклала наступний правовий висновок.

При розмежуванні юрисдикційних форм захисту порушеного права основним критерієм є характер (юридичний зміст) спірних відносин.

Акти, прийняті суб`єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, установлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч. 1 і 2 ст. 55 Конституції України. Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні утворено систему адміністративних судів.

Статтею 6 КАС України (в цьому випадку й далі - у редакції, чинній на час прийняття судами рішень) установлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України суб`єктом владних повноважень є, зокрема, будь-який суб`єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Частинами 1 та 2 ст. 17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на: правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; публічно-правові спори, зокрема на спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належить вирішення спорів фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Законом № 4452-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлені правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, і цей Закон є спеціальним у регулюванні спірних правовідносин.

За змістом ст. 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно із ч. 1 ст. 4 Закону № 4452-VI основним завданням Фонду є забезпечення функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку.

Для цього Фонд наділено відповідними функціями, передбаченими ч. 2 ст. 4 Закону № 4452-VI, серед яких, зокрема, ведення реєстру учасників Фонду; здійснення заходів щодо організації виплат відшкодувань за вкладами в разі прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; здійснення заходів щодо інформування громадськості про функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, захисту прав та охоронюваних законом інтересів вкладників, підвищення рівня фінансової грамотності населення відповідно до цього Закону.

Крім того, відповідно до ст. 6 Закону № 4452-VI Фонд наділено повноваженнями видавати нормативно-правові акти, що підлягають державній реєстрації у порядку, встановленому законодавством, з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

За змістом п. 17 ч. 1 ст. 2 цього Закону уповноважена особа Фонду - це працівник Фонду, який від імені Фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих Фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

За приписами ч. 1 ст. 54 Закону № 4452-VI рішення, що приймаються відповідно до цього Закону Національним банком України, Фондом, працівниками Фонду, що виконують функції, передбачені цим Законом, у тому числі у процесі здійснення тимчасової адміністрації, ліквідації банку, виконання плану врегулювання, можуть бути оскаржені до суду.

Таким чином, нормативно-правове регулювання статусу Фонду та його місце в системі гарантування вкладів фізичних осіб дозволяє зробити висновки, що Фонд є суб`єктом публічного права, створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку, здійснює нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб`єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Нормами Закону № 2343-XII визначено умови та порядок відновлення платоспроможності боржника чи визнання його банкрутом і застосування ліквідаційної процедури з метою повного або часткового задоволення вимог кредиторів.

У ч. 3 ст. 2 цього Закону встановлено, що законодавство про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом при розгляді судом справи про визнання неплатоспроможним (банкрутом) банку застосовується з урахуванням норм законодавства про банки і банківську діяльність.

З аналізу норм законодавства, яке регулює питання ліквідації боржників через їх неплатоспроможність, випливає, що в будь-якому разі учасником спору в процесі ліквідації певного суб`єкта є цей суб`єкт, тобто боржник.

Згідно зі ст. 1 Закону № 2343-ХІІ учасники у справі про банкрутство - це сторони, забезпечені кредитори, арбітражний керуючий (розпорядник майна, керуючий санацією, ліквідатор), власник майна (орган, уповноважений управляти майном) боржника, державний орган з питань банкрутства, Фонд державного майна України, представник органу місцевого самоврядування, представник працівників боржника, уповноважена особа засновників (учасників, акціонерів) боржника, а також у випадках, передбачених цим Законом, інші особи, які беруть участь у провадженні у справі про банкрутство. Всі перелічені особи в той чи інший спосіб є учасникам певних правовідносин, у яких бере участь безпосередньо боржник.

Разом з тим правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання відшкодування за рахунок коштів Фонду, по формуванню реєстрів складаються без участі банку-боржника.

Учасниками цих правовідносин є виключно вкладники та Фонд, і саме в них виникають відповідні права та обов`язки.

Банк, який ліквідується, жодним чином не впливає на той факт, чи буде особу включено до переліку тих, хто має право на відшкодування за рахунок коштів Фонду. Це питання відповідно до норм Закону № 4452-VI вирішує виключно Фонд.

Так, згідно з ч. 1, 2 ст. 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, (…), але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, (…). Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Відповідно до ст. 27 Закону № 4452-VI уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону (…).

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур`єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до ч. 4 ст. 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону № 4452-VI Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Отже, правовідносини між Фондом і вкладниками, які претендують на отримання гарантованого відшкодування за рахунок коштів Фонду, складаються без участі банку-боржника і не породжують прав та обов`язків для банку.

Саме тому у ч. 8 ст. 36 Закону № 4452-VI зазначено, що дія Закону № 2343-ХІІ на банки не поширюється.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що правовідносини між вкладниками та Фондом щодо формування переліку осіб, які мають право на відшкодування вкладів за рахунок коштів Фонду, складаються за участі банку. Тому ці правовідносини не стосуються безпосередньо процедури ліквідації банку. Юридичний факт неплатоспроможності банку є лише підставою для виникнення правовідносин щодо відшкодування вкладникам їх вкладів за рахунок коштів Фонду, проте процес ліквідації має окремий перебіг і не впливає на обсяг відшкодування вкладникам.

Наведене свідчить, що спір стосовно права на відшкодування вкладів фізичних осіб за рахунок коштів Фонду є публічно-правовим, має окремий характер і стосується виконання окремої владної функції Фонду, а саме організації виплат відшкодувань за вкладами (п. 4 ч. 2 ст. 4 Закону № 4452-VI), і не є спором у зв`язку з процесом ліквідації банку.

Частиною 2 ст. 6 Конституції України визначено, що органи судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України.

Закон України від 07 грудня 2000 року № 2121-ІІІ «Про банки та банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-ІІІ) і Закон № 4452-VI є основними правовими актами в регулюванні відносин щодо визнання банку неплатоспроможним.

Зважаючи на викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що Фонд є державною спеціалізованою установою, який виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, уповноважена особа Фонду у цьому випадку виконує від імені Фонду делеговані ним повноваження щодо гарантування вкладів фізичних осіб, а тому спір стосовно формування переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Вказаний правовий висновок був підтверджений постановами Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 820/3770/16, від 06.06.2018 у справі № 813/6392/15, від 13.06.2018 у справі № 820/12122/15, від 20.06.2018 у справі № 813/5250/15, від 27.06.2018 у справі № 821/1161/16 та № 804/15260/15, а також постановою Верховного Суду від 20.06.2018 у справі № 813/5250/15.

Аналогічний правовий висновок був викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 813/1061/16, з посиланням на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постановах у справах № 910/12294/16 від 11.04.2018, № 910/24198/16 та № 910/17448/16 від 16.05.2018, яка відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 15.06.2016 у справі № 826/20410/14.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що на момент його ухвалення ПАТ «Фідобанк» вже перебував у стадії ліквідації, на початок запровадження ліквідації банку позивачка не була його вкладником, нею оскаржуються дії щодо ненадання до Фонду її ідентифікаційних даних для віднесення до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду.

Зважаючи на викладене, даний спір фактично стосується формування переліку вкладників, які мають право на гарантоване державою відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат, а тому за вищевказаними правовими висновками Великої Палати Верховного Суду є публічно-правовим та відносяться до юрисдикції адміністративних судів.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

При цьому норма ст. 255 ЦПК України є імперативною. Тобто за наявності підстав, визначених п. 1-8 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі.

Вказаний висновок узгоджується з принципом правової визначеності, на якому неодноразово наголошував у своїй практиці Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним й безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

Враховуючи вищевикладене, відповідно до приписів ч. 1 ст. 377 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Частиною 1 стаття 256 ЦПК України передбачено наслідки закриття провадження у справі з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, а саме суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 255, ч. 1 п. 1, 367, 374, 377 ч. 1, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 жовтня 2017 року - скасувати, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк», Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про зобов`язання вчинити певні дії - закрити.

Роз`яснити ОСОБА_1 , що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.

Роз`яснити ОСОБА_1 її право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови звернутися до Чернігівського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуюча Судді: