Провадження № 2-з/742/18/20
Єдиний унікальний № 742/1415/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року м.Прилуки

Суддя Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області Коваленко А.В. , розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ,-

ВСТАНОВИВ:

До Прилуцького міськрайонного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про забезпечення позову, в якій просить накласти арешт на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить відповідачу ОСОБА_2 на праві власності.

Дану заяву аргументує тим, що відповідач не розпочав роботу ні вчасно, ні через півроку, тобто не виконував і не мав намір виконувати взяті на себе зобов`язання, незважаючи на отримання авансу у досить значній сумі - 80000 грн., тобто фактично присвоїв собі чужі грошові кошти; не реагує на пропозиції врегулювати спір в позасудовому порядку, хоча отримав відмову від договору підряду. У зв`язку з чим у нього є всі підстави вважати, що рішення суду відповідачем не буде виконуватись, тому позов потребує забезпечення.

Відповідно до вимог ст.153 ЦПК України, вказана заява розглядається без повідомлення учасників справи.

Вивчивши клопотання та долучені до нього матеріали, суд приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.1 ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Особи, які беруть участь у справі в цивільному процесі, при використанні механізму забезпечення позову повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Крім того, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких може бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

У відповідності до ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб, забороною вчиняти певні дії, передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору.

Згідно з роз`яснень, викладених в п.п.3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» №9 від 22 грудня 2006 року позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, з підстав позову вбачається наявність реального спору між позивачем та відповідачем, одним із предметів позову є стягнення на користь позивача боргу в сумі 80000 грн.

З аналізу заяви про забезпечення позову вбачається, що заявник стверджує, що відповідач не виконує умови договору підряду, ніяких дій по врегулюванню спору в позасудовому порядку не здійснює, що на його думку унеможливить в подальшому виконання рішення суду.

Пункт 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» передбачає, що особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Відповідно до ч.ч.5-7 ст.153 ЦПК України, залежно від обставин справи, суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Надаючи оцінку доводам викладеним в заяві про забезпечення позову, суд приходить до висновку, що вони не підтвержені жодним доказом і є лише припущеннями заявника щодо можливості ускладнення виконання рішення суду .

За таких обставин, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про накладення арешту не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст.149-153, 259-261 ЦПК України, суддя-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовити.

Ухвала остаточна і оскарженню не підлягає.

Суддя Коваленко А.В.