ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2020 року м. Чернівці

справа № 716/204/20

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Кулянди М.І., Перепелюк І.Б.

секретар Герман Я.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5 на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2020 року (головуючий у 1-й інстанції Пухарєва О.В.),-

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться по АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_4 зареєстровані, але фактично не проживають в даному будинку більше одного року.

Вказував, що відповідачі перешкоджають йому на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своїм будинком, оскільки їх реєстрація перешкоджає йому в отриманні субсидії, що порушує його права та інтереси і тягне додаткові матеріальні витрати. Відповідачі не беруть участі в утриманні житла та не сплачують комунальні платежі.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/783/20

Домовленості з ним, як власником щодо подальшої реєстрації та проживання не досягнуто. Про добровільне зняття відповідачів з реєстрації також не вдалося домовитися.

Оскільки відповідачі відмовляються добровільно знятися з реєстрації з належного йому житлового будинку, тому вимушений звернутися до суду для захисту порушених прав.

Просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2020 року позовні вимоги задоволені частково. Визнано ОСОБА_2 та ОСОБА_6 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права в частині відмови у визнанні малолітнього ОСОБА_4 , таким, що втратив право користування житлом.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що дитина ОСОБА_4 жодного дня не проживав та не перебував у його будинку, така реєстрація є абсолютно формальною.

Крім того, враховуючи той факт, що було встановлено в рамках справи та не заперечувалося відповідачкою ОСОБА_6 , що батьки дитини проживають за адресою в АДРЕСА_2 , і дитина яка там фактично проживає разом зі своїми батьками, мала би бути зареєстрована за їхнім місцем проживання. Тобто дитина не є тією особою права чи інтереси якої є порушеними, оскільки вона має постійне помешкання з моменту народження, а також батька, який має там постійну реєстрацію а місце проживання.

Зазначає, що він як прадідусь по відношенню до дитини не є ні опікуном, ні піклувальником, або будь-якою іншою особою, яка визначена статтею 29 ЦК України, саме тому немає обов`язку, щоб дитина була зареєстрована з ним, при наявних батьках, які мають фактичне місце проживання а батько дитини і фактичне місце реєстрації.

Просив скасувати рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2020 року в частині відмови у визнанні ОСОБА_4 , в інтересах якого діє мати ОСОБА_3 , таким що втратив право на користування житлом та в цій частині позов задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Рішення суду в частині задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням не оскаржується.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно із частиною 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Рішення суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає зазначеним нормам.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог щодо визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок свого малолітства не може самостійно визначити місце свого проживання, яке визначили його батьки, не користується спірним будинком не за власним бажанням, і його тимчасова відсутність у спірному житловому приміщенні є вимушеною.

Однак колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною третьою статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, яке зареєстроване в Чернівецькому обласному БТІ 01.10.1991 за реєстровим № 150 та копією технічного паспорта (а.с.9,10-15).

Відповідач ОСОБА_2 , являється донькою позивача, відповідач ОСОБА_3 являється онукою позивача, відповідач ОСОБА_4 являється правнуком позивача. Зазначені відповідачі, як члени сім`ї власника, зареєстровані в будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Веренчанської сільської ради від 28.01.2020 року №214 (а.с. 16).

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 28.01.2020 року дочка ОСОБА_2 не проживає в зазначеному будинку з 2000 року по даний час, а внучка ОСОБА_3 не проживає в спірному будинку з 2013 по даний час ( а.с.17).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Веренчанської сільської ради від 17.02.2020 року №362 онука ОСОБА_1 - ОСОБА_3 з сином ОСОБА_4 зареєстровані в АДРЕСА_1 , але фактично проживають по АДРЕСА_2 (а.с. 48).

Так, ст. 242 ЦК України встановлено, що батьки є законними представниками своїх малолітніх та/чи неповнолітніх дітей.

Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Відповідно до ч.1ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4ст.29 ЦК України).

Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що малолітній ОСОБА_4 з моменту свого народження і по теперішній час проживає разом із своїми батьками в АДРЕСА_2 .

Практика Європейського суду з прав людини (висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв`язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було «її житло" у розумінні ст. 8 Конвенції.

Зважаючи на те, що спірний будинок не є місцем проживання батьків малолітнього ОСОБА_4 , який немає достатнього та тривалого зв`язку із цим будинком, і фактичним місцем його проживання є місце проживання його батьків, колегія суддів дійшла висновку про те, що дане житлове приміщення не може вважатися місцем його проживання.

Враховуючи те, що позивач заперечує проти реєстрації правнука у належному йому житловому будинку, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо наявності правових підстав для захисту прав позивача, як власника цього житлового будинку, на вільне користування та розпорядження своєю приватною власністю, шляхом визнання малолітнього ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, що буде найефективнішим способом захисту порушеного права позивача та у жодному разі не призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду в частині відмови у визнанні ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та невірного застосування норм матеріального права, згідно п.п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, та ухвалює нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє ОСОБА_5 , задовольнити.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 08 липня 2020 року в частині відмови у визнанні ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Заставнівської районної державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, в частині визнання ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного тексту постанови 08 жовтня 2020 року.

Головуючий А.І. Владичан

Судді: М.І. Кулянда

І.Б. Перепелюк