Справа № 466/3434/19 Головуючий у 1 інстанції: Свірідова В.В.
Провадження № 22-ц/811/118/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Мельничук О.Я.,

суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.

при секретарі Івановій О.О.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Львівгаз"(Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи "Львівгаз"), з участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

В квітні 2019 ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м.Львова з позовом до ПАТ «Львівгаз», з участю третьої особи ТОВ «Львівгаз збут» про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії, в якому просить зобов`язати ПАТ «Львівгаз» здійснити перерахунок ОСОБА_1 фактичного об`єму спожитого газу та послуг газопостачання згідно зі нормами споживання природного газу, визначеними Постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2019 року №63 «Про норми споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників» з липня 2017 року по січень 2019 року у розрахунку із 3,29 куб.м. за людину за календарний місяць, судові витрати покласти на відповідача.

В подальшому не змінюючи предмету та підстав позову, неодноразово доповнювала позовні вимоги (а.с.33-34, а.с.48-49) та просила суд ухвалити рішення, яким зобов`язати ПАТ «Львівгаз» здійснити перерахунок ОСОБА_1 фактичного об`єму спожитого газу та послуг газопостачання згідно зі нормами споживання природного газу, визначеними Постановою Кабінету Міністрів України від 30 січня 2019 року №63 «Про норми споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників» з липня 2017 року по січень 2019 року у розрахунку із 3,29 куб.м. за людину за календарний місяць; судові витрати покласти на відповідача; зобов`язати ПАТ «Львівгаз» відшкодувати їй моральну шкоду і шкоду здоров`ю за період майже 2 роки у розмірі 20000 гривень; відшкодувати витрати на ксерокопії; зобов`язати ПАТ «Львівгаз» обнулити неправомірні борги на 01 січня 2019 року 841,68 гривень, на 01 травня 2019 року 119,73гривень; повернути переплату на 01 січня 2018 року в сумі 36 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що вона разом із своєю родиною: сином ОСОБА_2 , проживають у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 .

Вона є побутовим споживачем природного газу, який використовує газ лише для приготування їжі та який постачається до квартири не обладнаної індивідуальним приладом обліку.

Враховуючи приписи Постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року №203 «Про норми споживання природного газу населення у разі відсутності газових лічильників» та Постанови Кабінету міністрів України №63 від 30 січня 2019року, позивач мав сплачувати за отримані газ та послуги газопостачання за календарний місяць у розрахунку із 3,3 куб.м. за людину, а з 09 серпня 2018 року 3,29 куб.м. в даному випадку із розрахунку на двох людей, що проживають у вище вказаній квартирі 6,6куб.м., а з серпня 2018 року 6,58куб.м.

Проте, починаючи із липня 2017 року вона отримує розрахунки за газ та послуги з газопостачання, що ґрунтуються на показниках загальнобудинкового лічильника газу, а саме за січень 2018 року 12,58 куб.м., що складає 6,718 куб.м. на людину; за лютий 2017 року 15,3 куб.м., що складає 7,65куб.м. на людину.

Вважає таке нарахування незаконним, тому змушена звернутись до суду з позовом.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 06 грудня 2019 року позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Львівгаз"(Акціонерного товариства "Оператор газорозподільної системи"Львівгаз"), з участю третьої особи Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівгаз збут" про визнання рішення незаконним та зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди задоволено частково.

Зобов`язано Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» здійснити перерахунок об`єму та плати за спожитий газ по квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є ОСОБА_1 , виходячи із діючих протягом періоду нарахування - з липня 2017 року по день ухвалення рішення, норм споживання газу для громадян, у яких не встановлені газові лічильники.

Позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» в користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 1 000 грн.(одна тисяча грн.)

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз в користь ОСОБА_1 судові витрати (витрати за копіювання) в розмірі 60 грн. 60 коп.

Стягнуто з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» в дохід держави судовий збір в розмірі 768,40 (сімсот шістдесят вісім гривень сорок коп.).

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз». Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права. Звертає увагу, що АТ «Львівгаз» встановлюючи загальнобудинковий лічильник газу не порушило чинного на момент такого встановлення законодавства та договірних зобов`язань взятих на себе за договором розподілу. Визначення об`єму розподіленого газу здійснювалось відповідно до договору розподілу та тимчасового положення. Звертає увагу, що побутовий споживач, який забезпечений загальнобудинковим лічильником газу, не вважається, відповідно до КГРС (Кодекс газорозподільних систем) таким, що не забезпечений лічильником газу і фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природнього газу по об`єму побутого споживача за відповідний календарний місяць не може визначатися за нормами споживання. Просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Також просить здійснити розподіл судових витрат.

02 жовтня 2020 року від представника скаржника надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що є наявною підозра про захворювання на коронавірус covid-19 щодо одного з працівників АО «Правовий Альянс», а також про продовження карантинних заходів на території України, однак колегія суддів вважає за можливе продовжити розгляд справи за відсутності представника скаржника, оскільки запровадження карантинних заходів не перешкоджає проведенню розгляду даної справи, а свої доводи щодо незаконності оскаржуваного рішення скаржником викладеного в поданій апеляційній скарзі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на спростування доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає та є власником квартири АДРЕСА_2 . Будинок АДРЕСА_3 належить міській раді та перебуває на балансі ЛКП «Старий Сихів».

Позивач являється побутовим споживачем природного газу, який використовує лише для приготування їжі. Квартира АДРЕСА_2 не обладнана індивідуальним приладом обліку газу.

Починаючи з липня 2017 року нарахування оплати за спожитий газ по квартирі АДРЕСА_2 , ґрунтуються на показниках загальнобудинкового лічильника газу та на підставі Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових), затвердженого Постановою Кабінету Міністрів від 16.05.2002 року №620, а саме за січень 2018 року 12,58куб.м., що складає 6,718куб.м. на людину; за лютий 2017 року 15,3куб.м., що складає 7,65куб.м. на людину.

Постановляючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що оскільки квартира АДРЕСА_2 не обладнана індивідуальним приладом обліку газу, нарахування позивачу ОСОБА_1 , як власнику квартири і споживачу газу обсягу та плати за спожитий газ, виходячи із показників загальнобудинкового лічильника з липня 2017року в розмірі за січень 2018 року 12,58 куб.м., що складає 6,718 куб.м. на людину; за лютий 2017року 15,3 куб.м., що складає 7,65 куб.м. на людину, є неправомірним, в зв`язку з чим вимога позивача про здійснення перерахунку об`єму і плати за спожитий газ у квартирі АДРЕСА_2 є підставною. Також суд прийшов до висновку про завдання відповідачем позивачу моральної шкоди і, що достатньою компенсацією відшкодування моральної шкоди буде 1000 грн.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.

Як передбачено ст. 3 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.

Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 № 2494 (далі Кодекс), оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

Позивач ОСОБА_1 є споживачем природного газу, а відповідач ПАТ «Львівгаз» є Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням.

Відповідно до ст. 14 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.

Згідно ст.19 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Як передбачено ст. 20 ч.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 20 цього Закону, споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Згідно з п. 2 ч. 1 розділу VI Кодексу газорозподільних систем доступ споживачів, у тому числі побутових споживачів, до ГРМ для споживання природного газу надається за умови та на підставі укладеного між споживачем та Оператором ГРМ договору розподілу природного газу, що укладається за формою Типового договору розподілу природного газу, затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498.

Відповідно до п. 1.3. Типового договору розподілу природного газу, затвердженого Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2498, цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку Оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Позивач приєднався до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ.

Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме Розділом IV. «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V. «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ. «Права і обов`язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.09.2015 № 2500, констатує, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними.

Згідно п. 2.1. даного договору, ПАТ «Львівгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам, в необхідних об`ємах (обсягах), а ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором.

За змістом статті 1 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» споживачі природного газу - фізичні особи (населення), фізичні особи-підприємці та юридичні особи, які відповідно до договору користуються послугами з газопостачання та використовують природний газ для приготування їжі, опалення, підігріву води, а також як паливо або сировину.

Відповідно до вимог цього Закону, із змінами згідно Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» , які набрали чинності 23.01.2018 р., визначений порядок встановлення лічильників газу споживачам. У разі не встановлення населенню лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України.

Відповідачем порушено вимоги Кодексу газорозподільних систем, зокрема, пунктом 3 глави 4 «Порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення)» розділу IX вказаного кодексу передбачено, якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання. Побутовий споживач - це споживач, який споживає газ у своєму помешканні і квартирі).

Загальнобудинковий лічильник рахує газ, спожитий цілим будинком, тобто всіма побутовими споживачами а також юридичними особами та суб`єктами господарської діяльності, розташованими в будинку.

Тому лічильник газу не забезпечує і не може забезпечити облік споживання кожного окремого побутового споживача. Вказаний нормативний акт НКРЕ, окрім того, що надає газорозподільним підприємствам право встановлювати загальнобудинкові лічильники, містить також пряму вказівку на застосування норм споживання до побутових споживачів, помешкання яких не обладнані лічильником.

На момент виникнення спірних правовідносин, відповідач не забезпечив позивача індивідуальним приладом обліку природного газу у квартирі позивача.

Колегія суддів погоджується з тим, що оскільки квартира АДРЕСА_2 не обладнана індивідуальним приладом обліку газу, нарахування позивачу ОСОБА_1 , як власнику квартири і споживачу газу обсягу та плати за спожитий газ, виходячи із показників загальнобудинкового лічильника з липня 2017 року в розмірі за січень 2018 року 12,58 куб.м., що складає 6,718 куб.м. на людину; за лютий 2017року 15,3 куб.м., що складає 7,65куб.м. на людину, є неправомірним, оскільки загальнобудинковий лічильник в багатоквартирному будинку не відображає дійсних об`ємів споживання газу тими споживачами, в яких не встановлені газові лічильники безпосередньо в квартирі.

Суд вважає за необхідне звернути увагу, що показники будинкового лічильника газу, факт його встановлення чи не встановлення, не може бути використано у правовідносинах між суб`єктами ринку газу щодо взаєморозрахунків в даному випадку між позивачем та відповідачем.

Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються порушеними, якщо: при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, виконавець нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайновоі) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправнють діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана, вини останнього в її заподіянні, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Як визначено у ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п.п. 4, 5 Постанови Пленуму верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Виходячи з принципу виваженості, розумності та справедливості, з урахуванням обставин даної справи, а також глибину завданих позивачеві душевних страждань, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що позивач зазнав моральних страждань в наслідок неправомірних дій відповідача, і розмір відшкодування моральної шкоди визначений судом в сумі 1000 грн. для відшкодування відповідачем - позивачу є достатнім та справедливим.

Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 грудня 2019 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 06 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 19 жовтня 2020 року.

Головуючий: О.Я.Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.П. Крайник