СЕМЕНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №547/699/18
Провадження №2/547/28/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року смт Семенівка, Полтавська область

Семенівський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді В.Ф.Харченка,

за участі секретаря судового засідання О.В.Постолюк,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, Семенівська районна державна адміністрація Полтавської області, про включення позивача до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай) КСП ім. Чапаєва, про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом,

представник відповідача М.В.Зайченко ,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом та просив визнати за ним право на включення його до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю КСП імені Чапаєва у порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_3 ), яка проживала в с. Слюзівка Семенівського району Полтавської області та померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Також просив визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на майно своєї матері ОСОБА_3 , а саме земельної ділянки, розміром 4,96 га, що знаходиться на території Товстівської сільської ради Семенівського району Полтавської області.

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 була членом КСП ім. Чапаєва. Відповідно до чинного на той час законодавства ОСОБА_3 як особа, яка працювала у сільськогосподарському підприємстві мала право на його земельну частку. До складу її спадщини увійшло право на її включення до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай). Позивач є єдиним спадкоємцем за законом ОСОБА_3 .

Авторозподіл справи 15.06.2018 не здійснено у зв`язку із відсутністю у штаті суду суддів, які мають повноваження на здійснення правосуддя.

Визначення головуючого судді здійснено 20.06.2019. Головуючим суддею визначено С.Ю.Атаманову.

Повторний авторозподіл справи здійснено 16.12.2019 у зв`язку із закінченням у грудні 2019 року тимчасового відрядження попереднього головуючого судді до Семенівського районного суду Полтавської області для здійснення правосуддя. Головуючим суддею визначено В.Ф.Харченка.

Позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі 18.12.2019. Підготовче судове засідання призначене на 15.01.2020.

15.01.2020 у підготовче судове засідання позивач не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Судом отримано відзив на позов відповідача. Розгляд справи відкладено до 04.03.2020 для складення позивачем можливої відповіді на відзив.

04.03.2020 учасники справи та їх представники у підготовче судове засідання не з`явилися. Позивач звернувся до суду із заявами про розгляд справи за його відсутності та вказав, що "лягає у лікарню".

Представник відповідача М.В.Зайченко у підготовчому судовому засіданні 04.03.2020 просив відмовити у позові через не доведення позивачем членства спадкодавця у КСП і сплив позовної давності. Вказав, що позивачем не надано трудової книжки члена КСП, рішень про видачу державного акту, списку громадян-членів КСП тощо. Повністю підтримав складений відзив на позов.

У підготовчому судовому засіданні 04.03.2020 позивача зобов`язано надати у наступне підготовче судове засідання 22.04.2020 для огляду судом оригінали документів (довідок) копії яких додано до позовної заяви; надати докази перебування на лікуванні з 20.02.2020.

22.04.2020 у підготовче судове засідання учасники справи та їх представники не з`явилися; позивач не вчинив дій, на які йому вказано ухвалою суду від 04.03.2020, про зміст якої він був повідомлений. Позивач телефонограмою від 21.04.2020 вказав на підтримання своїх позовних вимог і розгляд справи за його відсутності.

Суд 22.04.2020 закрив підготовче судове засідання і призначив судовий розгляд справи по суті на 03.06.2020.

Позивач у судове засідання 03.06.2020 не з`явився, про яке повідомлений судом належним чином за повідомленою судові адресою проживання. Судову повістку повернуто до суду з поміткою "адресат відсутній за вказаною адресою", що є належним повідомленням позивача та не перешкоджає розгляду справи по суті, у т.ч. з огляду на неодноразове ініціювання судом особистої участі позивача у судових засіданнях для, у т.ч. надання особистих пояснень по суті справи. Проте позивач щоразу клопотав про розгляд справи за його відсутності.

03.06.2020 до суду надійшла телефонограма позивача про розгляд справи за його відсутності та підтримання позовних вимог.

Відповідач у відзиві заперечував проти позову повністю. Вказав, що мати позивача не включена до списку громадян-членів КСП ім. Чапаєва; не доведено її членства у КСП на момент проведення розпаювання КСП ім. Чапаєва. Позивачем не надано трудової книжки члена КСП; рішення про видачу державного акта на право колективної власності, виданого для КСП ім. Чапаєва; державного акту на право колективної власності на землю; списку, що додавався до державного акта на право колективної власності; розпорядження райдержадміністрації про видачу сертифікатів про право на земельну частку (пай); будь-яких інших документів, що підтверджує членство ОСОБА_3 у КСП ім. Чапаєва під час розпаювання в ньому землі; не надано доказів звернення ОСОБА_3 до зборів уповноважених членів трудового колективу чи комісії з формування списків КСП ім. Чапаєва щодо її включення до відповідного списку

Також вказано на відмову у задоволенні позову через сплив позовної давності, оскільки мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З цього часу позивач мав дізнатися про порушення прав спадкодавця, але до суду звернувся лише у 2018 році.

Третя особа правом участі у судових засіданнях не скористалася, про причини неявки представника та позицію щодо позову суд не повідомляла.

Ураховуючи зазначене суд, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, ухвалив розглянути справу по суті за відсутності учасників справи та їх представників.

Виконуючи приписи ст.ст. 264, 265 ЦПК України суд зазначає таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України).

Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Самостійний збір судом доказів порушить вимоги змагальності судового процесу та може стати свідченням упередженого ставлення суду до однієї зі сторін.

Суд встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Вишгород Київської області померла мати позивача ОСОБА_3 (а.с. 7, 8).

Відповідно до пенсійного посвідчення № 41/482906 від 09.12.1975 ОСОБА_3 , 1920 року народження, 09.12.1975 призначено довічно пенсію по старості відповідно до Закону про пенсії і допомогу членам колгоспів і п. 8, 11, 13 Положення про порядок призначення і виплати пенсій членам колгоспів з середньомісячного заробітку 67,20 крб в розмірі 38,25 крб (а.с. 9). Посвідчення містить відмітку про наявність права безкоштовного проїзду у м. Києві.

За змістом пунктів 1, 8, 11, 13 Положення про порядок призначення і виплати пенсій членам колгоспів, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 17.10.1964 № 859 згідно вказаного Положення пенсії призначалися по старості членам колгоспів жінкам по досягненню 50 років і стажу роботи не менше 20 років по життєво незалежно від стану працездатності.

На момент виходу на пенсію ОСОБА_3 досягла 55-річного віку.

Відповідно до довідки КСП ім. Чапаєва від 10.05.1994 № 173, що видана ОСОБА_3 , архівні документи на вироблення трудоднів і заробітної плати по колгоспу ім. Будьонного (КСП ім. Чапаєва) за період з березня 1930 року по вересень 1941 року та з вересня 1943 по січень 1950 року не збереглися як на підприємстві так і в облархіві (а.с. 10).

Відповідно до довідки КСП ім. Чапаєва від 10.05.1994 за № 172, ОСОБА_3 за наявним документами працювала у КСП ім. Чапаєва з 01.01.1981 по 31.12.1987 (а.с. 11). Реквізит "перебуває/не перебуває членом колгоспу" не заповнено.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Товстівської сільської ради народних депутатів Семенівського району Полтавської області від 21.04.1994 № 342 ОСОБА_3, 1920 року народження, проживала на окупованій території в с. Слюзівка в період з 13.09.1941 року по 23.09.1943, працювала в громадському дворі на різних сільськогосподарських роботах (а.с. 12).

Відповідно до акту № 28 від 10.12.1975 проведена перевірка стажу заробітку працівника КСП ім. Чапаєва ОСОБА_3 за період 1970 - 1974 роки (а.с. 14).

Довідками КСП ім. Чапаєва від 08.12.1975 № 42 вказано, що ОСОБА_3 вступила до колгоспу у січні 1950 року і працює у колгоспі на час видачі довідки (а.с. 18); видана члену колгоспу ОСОБА_3 про її заробіток протягом 1970 - 1974 років (а.с. 27).

Представлення № 42 від 08.12.1975 КСП ім. Чапаєва вказало, що ОСОБА_3 вступила у колгосп у січні 1950 року і має стаж роботи у колгоспі 24 років (а.с. 19).

Станом на 08.12.1975 № 460 ОСОБА_3 працює у КСП ім. Чапаєва і користується присадибною земельною ділянкою у с. Слюзівка Семеніського району Полтавської області розміром 0,51 га як колгоспник (а.с. 21).

Отже факт членства ОСОБА_3 у КСП ім. Чапаєва на час ї виходу на пенсію по старості 09.12.1975 доведено.

Відповідно до п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

Відповідно до ст. 5 Земельного кодексу України, у редакції Закону України від 13.03.1992 N 2196-XII (втратив чинність 01.01.2002), чинної на дату виникнення спірних правовідносин - дати паювання КСП ім. Чапаєва - земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств. До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. Землі у колективну власність передаються безплатно.

Частиною 10 ст. 6 Закону України від 13.03.1992 N 2196-XII передбачалося, що при визначенні середнього розміру земельної частки має враховуватися якість сільськогосподарських угідь. Розмір середньої земельної частки може переглядатися залежно від демографічних умов і конкретних обставин, що склалися, Радою народних депутатів, яка визначила цей розмір.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.

У ч.ч. 1, 3 ст. 1 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" від 05 червня 2003 року зазначено, що право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Частиною 2 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно з п. 6 Примірного статуту колгоспу, затвердженого Четвертим Всесоюзним з`їздом колгоспників 25.03.1988, членство в колгоспі зберігається за колгоспниками, які припинили роботу по старості або інвалідності, а також за особами, які тимчасово вибули з колгоспу в випадках направлення на роботу в інші колгоспи, міжгосподарські підприємства і організації, в промисловість або в інші народного господарства на строк, встановлений правлінням колгоспу.

Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акту на право колективної власності на землю, а з моменту передачі державного акта сільськогосподарському підприємству, членом якого є особа.

При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п. 7 Указу Президента України від 08.08.1995 № 720/95 "Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Суд погоджується з доводами відповідача, що позивачем не надано доказів паювання КСП ім. Чапаєва, у тому числі державного акта на право колективної власності на землю, списку громадян-членів, який є додатком до державного акта, рішень органів державної влади та/або органів місцевого самоврядування щодо паювання КСП ім. Чапаєва.

Відповідно до довідки Відділу у Семенівському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області від 27.12.2017 № 179/145-17 станом на 28.12.2017 відсутні відомості щодо громадянки ОСОБА_3. Нормативна-грошова оцінка землі за 4,96 га по КСП ім. Чапаєва становить 160365,07 грн (а.с. 24).

Відповідно до довідки Товстинського старостинського округу виконавчого комітету Семенівської селищної ради від 28.03.2018 № 130 відносно громадянки ОСОБА_3 1920 народження, уродженки с. Слюзівка Семенівського району Полтавської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_3 у списках пайовиків бувшого КСП ім. Чапаєва на отримання сертифікату та державного акту на право приватної власності на земельну частку (пай) не числиться.

На відповідний період виділення земельної частки (паю) із земель запасу Товстівського старостинського округу неможливе, оскільки площа 14,0 га перебуває згідно договору в оренді, терміном до 2036 року. Вартість нормативної грошової оцінки земельної частки (пай) по КСП ім. Чапаєва станом на 01.01.2018 року становить: по державному акту - 156024,66 грн, по сертифікату - 160365,07 грн (а.с. 23). Довідка складена виконуючим обов`язки старости Н .І.Ворона .

Старостинський округ - частина території об`єднаної територіальної громади, утвореної відповідно до Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад", на якій розташовані один або декілька населених пунктів (сіл, селищ), крім адміністративного центру об`єднаної територіальної громади, визначена сільською, селищною, міською радою з метою забезпечення представництва інтересів жителів такого населеного пункту (населених пунктів) старостою (ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Стаття 541 "Повноваження старости" Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та будь-яке інше положення згаданого закону не надає в.о.старости, а так само старості повноважень посвідчувати факт та складати довідки щодо обставин, на які вказано у довідці Товстинського старостинського округу виконавчого комітету Семенівської селищної ради від 28.03.2018 № 130 (а.с. 23).

Відтак суд згідно ст. 78 ЦПК України повністю відхиляє згадану довідку як недопустимий доказ.

Належних та допустимих доказів існування технічної документації по складанню Схеми поділу земель колективної власності на земельні частки (паї) КСП ім. Чапаєва; дати паювання; органу, який складав відповідні документи тощо, а також існування земель запасу після паювання позивачем до суду не надано.

На цю обставину також вказував представник відповідача у підготовчому судовому засіданні.

Суд наголошує, що неодноразово ініціював обов`язкову участь позивача у судових засіданнях, проте він відповідним правом не скористався та участі у жодному засіданні не брав; позивач отримав відзив на позов, йому відомі заперечення відповідача проти позову.

Відтак суд робить висновок, що паювання КСП ім. Чапаєва відбулося можливо у той період, коли ОСОБА_3 мала право на земельну частку (пай) колективного сільськогосподарського підприємства як пенсіонер, який раніше працював в ньому і залишалася членом зазначеного КСП.

За загальним правилом під час паювання КСП складалися державний акт на право колективної власності на землю та список громадян-членів відповідного КСП. Державний акт складався відповідним органом місцевого самоврядування та місцевою державною адміністрацією.

Останньою наразі, є Семенівська районна державна адміністрація Полтавської області, яку позивач не вказав відповідачем у справі.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову у цій справі.

У жовтні 2017 позивач звернувся із заявою до нотаріуса з метою видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), яка знаходиться в селі Товсте Семенівського району Полтавської області, що належало ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , проте нотаріус постановою від 26.10.2017 відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на земельну частку (пай) ОСОБА_3 (а.с. 25).

Отже вчинення дій щодо паювання КСП ім. Чапаєва розпочато та завершено під час роботи та членства спадкодавця ОСОБА_3 у вказаному КСП, але її не було включено до відповідного списку громадян-членів КСП, що додається до державного акта.

Представником відповідача ради зроблено усну і письмову заяви про застосування позовної давності (а.с. 48-50).

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в Узагальненні судової практики розгляду судами земельних спорів від 01.09.2003 вказала, що вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай), суд повинен з`ясувати, чи була ця особа членом КСП на час передання державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього державного акта. Не всі суди при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) враховували, що таке право виникає у члена КСП з моменту одержання цим підприємством (товариством, кооперативом) державного акта на право колективної власності на землю.

Неоднаково відповідно до статей 71, 75, 76, 80 Цивільного кодексу (далі - ЦК) вирішувалися судами питання щодо дотримання позивачами строків звернення спадкоємців до суду з позовами про визнання права на земельну частку (пай).

У багатьох випадках суди, задовольняючи позовні вимоги, взагалі не перевіряли і відповідно не вирішували питання про наявність підстав для захисту порушеного права внаслідок пропуску строку для звернення до суду та не враховували, що згідно зі ст. 80 ЦК закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові.

Відповідно до загальних правил (ст. 128 ЦК) право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Приватизація землі, що перебувала в користуванні колгоспів, радгоспів, інших формувань, здійснюється не на підставі договору, а на підставі державного акта, згідно з яким держава безоплатно передала у власність колективів землю.

Значна частина справ надійшла в суди за позовами про право на земельний пай спадкоємців померлих родичів, які в період розпаювання були колгоспними пенсіонерами і з різних причин не були внесені до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, а якщо й були внесені до списку, то на час видачі сертифікатів померли.

Виникає питання: чи мають право на земельну частку (пай) спадкоємці колгоспника, який вийшов на пенсію за віком в початковій стадії реформування земельних відносин, тобто до складання списків осіб, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, а перед початком складання цих списків помер, тому й не був включеним до них?

При вирішенні таких питань слід виходити з того, що у зв`язку зі смертю спадкодавця спадщина відкривається на те майно, яке належало покійному на день його смерті на праві приватної власності, або на його частку в спільному майні. Отже, на момент смерті спадкодавця він ще не став власником частки землі, тому спадкоємці не можуть успадкувати те, що не належало спадкодавцю.

Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого він є.

Сам факт членства у колгоспі та тривалий термін роботи в інших організаціях до створення КСП й отримання державного акта на право колективної власності на землю не є підставою для отримання земельної частки у новоствореному КСП.

Особливо слід звернути увагу на те, що право на одержання земельної частки (паю) у членів КСП виникає з моменту передачі членам КСП державного акта на право колективної власності на землю. Цей процес відбувався в основному у 1994-1997 рр., тобто понад п`ять років тому, у зв`язку з чим необхідно з`ясовувати, чи дотримуються позивачі строків позовної давності (статті 71, 80 ЦК).

Позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець ОСОБА_3 , звернувся до суду з цим позовом у червні 2018 року (а.с. 1).

Спірні правовідносини щодо паювання відбувалися, можливо, у 1996 році під час яких діяв Цивільний кодекс Української РСР (далі - ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 ЦК УРСР).

Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (ст. 80 ЦК УРСР).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України)

Відповідно до ч.ч. 3-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Наявність такої умови дисциплінує учасників правовідносин, запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Право на доступ до суду (що є одним із елементів права на справедливий суд) не є абсолютним; воно допускає певні обмеження і, зокрема, часові ліміти, встановлювані інститутом позовної давності.

Застосування позовної давності є передбачуваним. Принцип законності означає, що застосовні положення національного права повинні бути достатньо доступними, чіткими й передбачуваними в їхньому застосуванні. Індивід повинен бути здатним - у разі потреби за допомогою необхідних порад - передбачити (у тій мірі, у якій це є розумним за даних обставин) наслідки, які може потягнути певна дія.

Правова позиція, висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-2469цс16, постанова від 16 листопада 2016 року, зазначає, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже пропуск позивачем строку позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові у цій справі.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (ст.ст. 1216, 1218, 1220, 1221 ЦК України).

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1223 ЦК України).

Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (ст. 1258 ЦК України).

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК) - дня смерті спадкодавця.

Способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК). Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.03.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування").

Ураховуючи встановлені обставини справи суд відмовляє у задоволенні позову повністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 259, 264, 265, 273, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку учасниками справи до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ Прикінцеві положення ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), вказані строки продовжуються на строк дії такого карантину.

Позивач - ОСОБА_1 (зареєстроване та фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач - Семенівська селищна рада Семенівського району Полтавської області (Полтавська область, Семенівський р-н, смт Семенівка, вул. Незалежності, 44а; ).

Третя особа - Семенівська районна державна адміністрація Полтавської області (Полтавська область, Семенівський район, смт Семенівка, вул. Незалежності, 44; ).

Суддя В.Ф.Харченко

Повний текст рішення складено 09.06.2020.