КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №372/469/2020 Головуючий у І інстанції - Тиханський О.Б.
апеляційне провадження №22-ц/824/9375/2020 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 квітня 2020 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування додаткових витрат на дитину,

встановив:

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Обухівського районного суду Київської області із позовом до ОСОБА_2 про відшкодування додаткових витрат на дитину, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням Сумського районного суду Сумської області від 03 лютого 2011 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з позивачем.

Крім того, вказаним вище рішенням суду з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_4 в розмірі ј частини доходу але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно до досягнення останнім повноліття.

Позивач для підвищення рівня світогляду сина ОСОБА_5 та його оздоровлення направила дитину до Дитячого табору «Козацька Фортеця», також позивач понесла суттєві витрати на лікування сина.

Просила суд, стягнути з відповідача на її користь 22172,33 грн., що складає половину вартості додаткових витрат на утримання сина.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 квітня 2020 року у задоволенні вищезазначеного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що предметом даного спору є забезпечення прав та інтересів дитини, реалізації її прав на здоров`я та гармонійний розвиток.

Зазначає, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Звертає увагу, що відповідно до п.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вважає, що суд першої інстанції, прийнявши оскаржуване рішення, передусім виходив з інтересів батька, який не бажав нести будь-які додаткові витрати на дитину, при цьому порушивши норми СК України та конвенції про права дитини 1989 року.

Просила скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 квітня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, який обґрунтовував тим, що позивач не обґрунтувала, які саме існують виняткові обставини, у зв`язку з якими вона повинна додатково витрачати кошти на утримання дитини.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачкою не надано жодних доказів необхідності лікування дитини.

Доказами, що підтверджують наявність особливих обставин, що спричинили додаткові витрати на дитину, можуть бути висновки МСЕК, довідки медичних закладів та інші документи, що підтверджують відповідний стан здоров`я дитини і свідчать про необхідність додаткових витрат на лікування.

Таких доказів матеріали справи не містять.

Крім цього зазначає, що перебування дитини в таборах «Козацькі розваги» та «Чайка» це забаганка позивача, а не необхідність визначена відповідними обставинами.

Звертає увагу, що він ніколи не ухилявся від надання матеріальної допомоги дитині, навіть при тих обставинах, що позивач не надає йому можливості бачитися та спілкуватися із сином, ізолює його від відповідача.

Позивач ніколи не узгоджувала свої плати з відповідачем щодо обстеження дитини, його лікування, відпочинку.

На даний час відповідач сплачує на утримання сина ОСОБА_5 25% з усіх своїх доходів та на додаткові витрати на дитину, які відповідач добровільно визнав у сумі 16527 грн.

Також, на користь позивача відраховується 25% з коштів, отриманих ним за земельні паї, які він отримав у спадщину від батька.

З довідки ТОВ «Липоводолинський райснаб» від 26 березня 2020 року вбачається, що в листопаді-грудні 2019 року позивач отримала 15150,26 грн.

Просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 квітня 2020 року залишити без змін.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч.1. ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4 , батько дитини - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 виданого 16 грудня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 03 лютого 2011 року розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , зареєстрований 14 жовтня 2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Сумського міського управління юстиції Сумської області за актовим записом № 1960, і залишити проживати неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з його матір`ю ОСОБА_6 .

Стягнуто з ОСОБА_2 , аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12 січня 2011 року і до його повноліття.

З 19 липня 2018 року по 29 липня 2018 року позивач, з метою підвищення рівня світогляду та оздоровлення, направила сина, ОСОБА_4 на виїзне таборування по відродженню української культури в оздоровчому Дитячому таборі «Козацька Фортеця» в ГО ДО «Козацька Лицарська Школа» за адресою Черкаська область, Смілянський район, с. Плескачівка.

Вартість таборування склала 5500 грн., також автобусне перевезення становило 470 грн.

З 19 липня 2019 року по 29 липня 2019 року позивач, у зв`язку з бажанням сина ОСОБА_5 , направила дитину на виїзне таборування по відродженню української культури в оздоровчому Дитячому таборі «Козацька Фортеця» в ГО ДО «Козацька Лицарська Школа» за адресою Черкаська область, Смілянський район, с. Плескачівка.

Вартість таборування склала 5300 грн., також автобусне перевезення становило 570 грн.

Також, влітку 2019 року позивач придбала путівку та направила дитину в дитячий оздоровчий табір «Чайка», Буринського району, Сумської області.

Вартість перебування у вищевказаному таборі склала 4500 грн.

Крім того позивач, в обґрунтування своїх вимог вказувала, що понесла суттєві витрати на лікування дитини, а саме: огляд дитячого хірурга, вакцинація від грипу, обстеження у офтальмолога та подальше лікування, обстеження у стоматолога та подальше лікування, обстеження у ЛОР-лікаря, обстеження у лікаря-ортопеда та подальше лікування.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що наявна в матеріалах справи медична документація відносно захворювань дитини не містить медичних рекомендацій та лікарського призначення, в тому числі щодо потреби дитини в санаторно-курортному лікуванні або іншому виді оздоровлення.

Саме по собі зазначення в медичних документах про те, що дитина має певні захворювання без відомостей про потреби у їх лікуванні, його характеру та обсягу, не є підставою вважати ці обставини особливими та такими, що потребують додаткових витрат.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст.185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Відповідно до ч.2 ст.185 СК України, розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року (справа №749/106/17), положення ст.185 СК України стосується особливих обставин, приблизний перелік яких надається цією статтею.

До таких особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей.

Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку.

Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення.

У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

Суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі.

Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

У відповідності до положень ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки визначені позовом додаткові витрати позивача з урахуванням фактичних обставин спору не підпадають під дію ст.185 СК України.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як передбачено вимогами ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Викладені в апеляційній скарзі доводи є непереконливими, такими що не спростовують висновків суду першої інстанції, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.7,367,369,374,375,381,382,389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 квітня 2020 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба