Провадження № 22-ц/812/2108/20 Суддя першої інстанції Чернявська Я.А.
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 грудня 2020 року м. Миколаїв Справа № 487/6742/19

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Чернявської Я.А., в залі судового засідання в м. Миколаєві о 09 год 59 хв, повний текст якого складено 16 жовтня 2020 року, за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» (далі ТОВ «Миколаївгаз Збут») та Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» (далі АТ «ОГС «Миколаївгаз») про захист прав споживачів,

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, де зазначала, що їй на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 . За вказаною адресою встановлений та використовується нею один газовий прилад для приготування їжі газова плита.

У листопаді 2017 року без попередньої згоди з мешканцями будинку було встановлено загальнобудинковий лічильник газу, замість індивідуальних лічильників газу.

З 01 грудня 2017 року після встановлення загальнобудинкового лічильника природного газу відповідачі розпочали здійснювати розрахунок вартості використаного природного газу не на підставі норм споживання, а згідно показників вищезгаданого лічильника, що зумовило порушення її прав споживача. У зв`язку з цим вона вважає, що заборгованість за спожитий газ починаючи з грудня 2017 року і дотепер нараховується протиправно.

Крім цього, позивачка неодноразово зверталась до АТ «ОГС «Миколаївгаз» з клопотанням про встановлення у належній їй квартирі індивідуального приладу обліку газу, проте, їй було відмовлено та запропоновано, в разі незгоди з розрахунками спожитого природного газу, встановити квартирний лічильник газу за власні кошти.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право на споживання природного газу у період з 01 грудня 2017 року по 18 серпня 2018 року за нормами споживання природного газу для населення, а саме «плита газова у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача» - 5,4 м куб. на одну людину на місяць, у період з 19 серпня 2018 року 5,39 м куб. на одну людину на місяць.

Зобов`язати ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснити ОСОБА_1 перерахунок оплати за спожитий природний газ починаючи з 01 грудня 2017 року по 18 серпня 2018 року за нормами споживання природного газу для населення, а саме «Плита газова у разі відсутності централізованого гарячого водопостачання та газового водонагрівача» - 5,4 м. куб. на одну людину на місяць, у період з 19 серпня 2018 року 5,39 м куб. на одну людину на місяць.

Зобов`язати АТ «ОГС «Миколаївгаз» за свій рахунок встановити індивідуальний прилад обліку природного газу у квартирі АДРЕСА_1 , у строк до 01 січня 2021 року.

Рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2020 року в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки індивідуальний лічильник у квартирі позивача відсутній, однак у будинку АДРЕСА_2 , відповідно до вимог діючого законодавства, встановлений загальнобудинковий лічильник, тому позовні вимоги до ТОВ «Миколаївгаз Збут» у частині визнання незаконними здійснених за період з 01 грудня 2017 року по даний час ТОВ «Миколаївгаз Збут» нарахувань плати за газопостачання із застосуванням загальнобудинкового вузла обліку газу та зобов`язання здійснити перерахунок, не підлягають задоволенню.

Оскільки по відношенню до побутових споживачів ТОВ «Миколаївгаз Збут» є постачальником, а АТ «ОГС «Миколаївгаз» розподільником, оператором газорозподільної мережі, тому позовні вимоги про зобов`язання АТ «ОГС «Миколаївгаз» здійснити перерахунок за період з грудня 2017 року по теперішній час, за показаннями (тарифами) на особу, де у квартирі не встановлено індивідуальний лічильник, не ґрунтується на законі, тому задоволенню також не підлягають.

На час встановлення АТ «ОГС «Миколаївгаз» загальнобудинкового лічильника газу 01 грудня 2017 року за адресою АДРЕСА_2 згода співвласників багатоквартирного будинку на встановлення такого роду лічильника необхідною не була.

Крім того, у разі відмови позивача від нарахування йому плати за спожитий газ виходячи з загальнобудинкового лічильника газу, останній має право встановити індивідуальний лічильник обліку газу за власні кошти, оскільки обов`язок АТ «ОГС «Миколаївгаз» щодо встановлення такого покладається граничним терміном до 01 січня 2021 року. Встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок газорозподільного підприємства передбачено лише там, де не було передбачено встановлення загально будинкового лічильника природного газу.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати судове рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги позову в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що судом першої інстанції не було прийнято до уваги, що АТ «ОГС «Миколаївгаз» на багаторазові звернення ОСОБА_1 відмовляв у встановленні за власний рахунок індивідуального лічильника, навіть у майбутньому, оскільки не визнає за нею такого права.

Також судом першої інстанції взагалі не було надано оцінки вимогам позивачки щодо перерахунку вартості вже спожитих послуг газопостачання.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «ОГС «Миколаївгаз» доводи скарги не визнало та просило залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Відповідач ТОВ «Миколаївгаз Збут» у відзиві на апеляційну скаргу погодилося з рішення суду першої інстанції та зауважило, що воно не є відповідачем у даній справі, оскільки є постачальником газу, але не здійснює розподіл газу між споживачами, а нараховує оплату за об`єми газу, що визначені АТ «ОГС «Миколаївгаз».

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення у цій справи зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 проживає в будинку АДРЕСА_3 та є побутовим споживачем природного газу.

В зазначеній квартирі ОСОБА_1 рахується зареєстрованою одна, оскільки з довідки Казанківської виправною колонії вбачається, що син останньої, який раніше проживав за цією адресою, відбуває покарання за вироком суду в колонії з 17 вересня 2015 року до 26 грудня 2019 року. Про ці обставини позивач повідомляла відповідачів, звертаючись з письмовими заявами про врахування цих обставин при обрахуванні наданих послуг з газопостачання.

01 грудня 2017 року у вказаному будинку АТ «ОГС «Миколаївгаз» за власні кошти забезпечило комерційний облік природного газу шляхом встановлення єдиного будинкового вузла обліку природного газу.

З грудня 2017 року ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснює нарахування оплати за спожитий газ за показаннями загальнобудинкового лічильника газу.

Позивач одна проживає у багатоквартирному будинку, її квартира обладнана одним газовим приладом газовою плитою, яка використовується для приготування їжі.

По відношенню до побутових споживачів ТОВ «Миколаївгаз Збут» є постачальником, а АТ «ОГС «Миколаївгаз»- розподільником, оператором газопостачальної мережі.

На неодноразові протягом 2018-2019 років звернення позивача до відповідачів, ОСОБА_1 було відмовлено у здійсненні перерахунку обліку газу та роз`яснено, що у разі незгоди власника квартири розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок, вона може встановити квартирний лічильник газу окремо на квартиру за власні кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності.

За змістом ст. 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.

Відповідно до пунктів 3, 4, 7 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.

Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».

Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем (далі - Кодекс ГРС) оператор газорозподільної системи (далі - оператор ГРМ) - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.

За змістом ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Згідно з положеннями ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абз. 4 п.п. «а» п. 2 ч 1 ст. 6 зі змінами, внесеними згідно з Законом від 21 грудня 2017 року, - тільки для приготування їжі - до 01 січня 2021 року.)

За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу.

Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн, а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн.

Якщо споживач сплачував за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, відповідач зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» забезпечити встановлення лічильників газу.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.

Отже саме на відповідача АТ «ОГС «Миколаївгаз» покладений обов`язок встановлення лічильників газу, лише він повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт і покладання такого обов`язку на споживачів є неправомірним.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18) зроблено висновок, що «зі змісту ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 524/7637/16-ц (провадження № 14-470цс19) вказано, що «відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Питання щодо визнання права на забезпечення та встановлення споживачам індивідуальних газових лічильників суб`єктами господарювання, що здійснюють розподіл природного газу, було предметом розгляду Великою Палатою Верховного Суду у справі № 214/2435/17 (провадження № 14-347цс18). За результатом розгляду вказаної справи було прийнято постанову від 07 листопада 2018 року та викладено такі правові висновки. Зі змісту ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Стаття 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» № 3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку.

Таким чином, позивач правомірно просила встановити їй індивідуальний газовий лічильник, а не загальнобудинковий, як на тому наполягав відповідач, тому в АТ «ОГС «Миколаївгаз» не було законних підстав для нарахування їй об`ємів природного газу з урахуванням загальнобудинкового газового лічильника.

Встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження з позивачем та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивача, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу окремо кожним споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачем.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 лютого 2020 року в справі № 628/3489/18.

Отже, якщо у побутового споживача не встановлено індивідуального лічильника газу, то в даному випадку відбувається математичний розрахунок спожитого газу оператором газорозподільної системи між споживачами, у яких є квартирні лічильники газу та у яких немає таких лічильників, а відтак неможливо встановити та перевірити правильність такого розрахунку.

Постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2016 року № 203, яка діяла до 08 лютого 2019 року, встановлено норми споживання природного газу побутовими споживачами у разі відсутності газового лічильника у період відсутності центрального постачання гарячої води на плиту газову в розмірі 5,4 куб. метра газу на людину на місяць.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 лютого 2019 року № 143, затверджено норми споживання природного газу побутовими споживачами природного газу у разі відсутності лічильника газу у період відсутності центрального постачання гарячої води на плиту газову в розмірі 5.39 куб. метра на людину на місяць.

З аналізу матеріалів справи та норм права вбачається, що в даному випадку порушуються права позивача та призводять до невідповідності умов договору на постачання природного газу між побутовими споживачами та газорозподільною компанією, яким передбачається, що кошти сплачуються споживачем тільки за той газ, який він дійсно спожив.

Оскільки обрахування об`ємів споживання природного газу здійснює оператор газорозподільної системи в особі АТ «ОГС «Миколаївгаз», а за визначеними об`ємами по відношенню до побутових споживачів ТОВ «Миколаївгаз Збут» є постачальником, який здійснює нарахування по оплаті, то позовні вимоги по перерахунку визначеного фактичного об`єму споживання природного газу необхідно адресувати АТ «ОГС «Миколаївгаз», а щодо нарахування оплати за цими об`ємами відповідно ТОВ «Миколаївгаз Збут».

Позивач, звертаючись до відповідачів з вказаними позовними вимогами, зокрема просила зобов`язати тільки ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснити перерахунок оплати за спожитий природний газ. Між тим, оскільки позовні вимоги пред`явлені позивачем до двох відповідачів, то апеляційний суд з метою ефективного захисту порушеного права споживача вважає за можливе зобов`язати АТ «ОГС «Миколаївгаз» та ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснити перерахунок об`ємів (обсягу) та оплати за споживання газу з 01 грудня 2017 року, виходячи із норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники.

Як встановлено судом та матеріалами справи позивач зареєстрована та проживає за вказаною адресою одна та є єдиним власником цієї квартири, отже відповідні нарахування повинні проводитися на одну людину на місяць.

Вищенаведене свідчить про необхідність зобов`язання АТ «ОГС «Миколаївгаз» та ТОВ «Миколаївгаз Збут» здійснити перерахунок об`ємів та оплати за споживання газу споживачу ОСОБА_1 з 01 грудня 2017 року, виходячи із норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні газові лічильники, на одну людину на місяць.

Позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права на споживання газу, у визначений період за відповідними нормами споживання є зайвими, оскільки таке право визначено законодавчими актами та договором сторін на споживання газу та охоплюються іншими позовними вимогами, заявленими ОСОБА_1 , які підлягають захисту.

Отже суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 не врахував наведені норми матеріального права, помилково виходив із того, що законом не передбачено обов`язку відповідача щодо встановлення за кошти суб`єкта господарювання, що здійснює розподіл природного газу на відповідній території, газового лічильника та відповідного перерахунку об`єму та оплату за спожитий газ.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення суду першої інстанції ухвалене без додержання норм процесуального права та дотримання норм матеріального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права, ухвалене судове рішення суду першої інстанцій підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи наведене, судові витрати у цій справі підлягають перерозподілу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови у позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України).

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», а позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню за двома вимогами та до двох відповідачів, то витрати по сплаті судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягають розподілу з АТ «ОГС «Миколаївгаз» у розмірі 1536.80 грн, а з ТОВ «Миколаївгаз Збут» у розмірі 768.40 грн, при поданні апеляційної скарги відповідно у розмірі 2 305.20 грн та 1 152.60 грн та підлягають стягненню з відповідачів в дохід держави.

Керуючись ст.ст. 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду м. Миколаєва від 06 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» про визнання права на споживання природного газу, здійснення перерахунку оплати за спожитий природний газ та зобов`язання встановити в квартирі індивідуальний газовий лічильник за рахунок Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» задовольнити частково.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» здійснити перерахунок ОСОБА_1 об`ємів та оплати за спожитий газ з 01 грудня 2017 року, виходячи із норм споживання газу для громадян в квартирах, в яких не встановлені індивідуальні лічильники газу, на одну людину на місяць.

Зобов`язати Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» за свій рахунок встановити у належній ОСОБА_1 квартирі АДРЕСА_1 індивідуальний лічильник газу.

В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Миколаївгаз» в дохід держави в особі Державної судової адміністрації України, яка знаходиться за адресою вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, , судовий збір у розмірі 3 842 (три тисячі вісімсот сорок дві) грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Миколаївгаз Збут» в дохід держави в особі Державної судової адміністрації України, яка знаходиться за адресою вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01601, , судовий збір у розмірі 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Судді Т.М. Базовкіна

Ж.М. Яворська

Повний текст постанови складено 22 грудня 2020 року.