Справа № 682/765/20
Провадження № 2/682/481/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2020 року м. Славута

Славутський міськрайонний суд Хмельницької області у складі :

головуючої судді Зеленської В.І,

з участю секретарки судових засідань Козир О.П.,

представника позивача адвоката Жилюка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Славутської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю ,

в с т а н о в и в:

03.04.2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Славутської міської ради Хмельницької області про визнання права власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

В судовому засіданні представник позивача адвокат Жилюк О.В. позовні вимоги підтримав і пояснив, що у 1997 році ОСОБА_1 успадкував після смерті батька - ОСОБА_2 та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 . Але у зв`язку з відсутністю інших співвласників, фактично вступив у володіння цілим будинком по АДРЕСА_1 і вважає себе його законним власником та понад десять років безперервно відкрито володіє та користується ним. У зв`язку з відсутністю правоустановлюючих документів, просить визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на 1/2 житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позивач в судове засідання не з`явилися, а в заяві до суду просить розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у справі письмових доказіва.

Представник відповідача - Славутської міської ради Хмельницької області в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом. У заяві до суду просить розглянути справу за його відсутності, відзив на позов не подав, не заперечує проти задоволення позову.

Дослідивши письмові докази, показання свідків, суд знаходить, що позов слід задовольнити з таких підстав.

ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , що стверджується свідоцтвом про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 та Витягом з Державного реєстру речових прав наи нерухоме майно (а.с.9, 22) .

З інвентарної справи на будинок з господарськими будівлями та спорудами встановлено, що до складу будівель та споруд по АДРЕСА_1 входять: житловий будинок, два хліви, літня кухня. Самочинне переобладнання та перепланування житлувого будинку відсутнє (а.с.13-14).

Встановлено, що будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право вланості від 26.07.1986 року належав на праві власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 по 1/2 частці кожному (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_4 , належну йому 1/2 частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 успадкували в рівних частках ОСОБА_5 та ОСОБА_2 та в порядку спадкування набули право власності на 1/4 частку житлового будинку кожний, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 26.07.1986 р (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла і після її смерті відкрилась спадщина на 3/4 частин вказаного житлового будинку. Спадкоємцями ОСОБА_5 були її діти: ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , але спадщину прийняв лише ОСОБА_2 та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом від 27.07.1988 р на 1/4 частку будинковолодіння (а.с.12). Таким чином ОСОБА_2 набув у власність в порядку спадкування після смерті батька та після смерті матері 1/2 частку будинковолодіння по АДРЕСА_1 .

З показань свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадщину не приймали, постійно проживали в Росії, будинком по АДРЕСА_1 не користувались та ніколи не володіли. Після смерті ОСОБА_2 у 1997 році спадщину прийняв позивач ОСОБА_1 . У зв`язку з відсутністю інших співвласників, ОСОБА_1 фактично вступив у володіння цілим будинком з надвірними будівлями і вважає себе його законним власником та понад десять років безперервно відкрито володіє і користується ним.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про власника 1/2 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 відсутні (а.с.9).

Перевіривши матеріали справи, оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

В судовому засіданні беззаперечно доведено, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном - житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з 1997 року по теперішній час.

Відповідач позовні вимоги визнав у повному обсязі. Інші власники спірного майна відсутні, так як у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровані.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

З аналізу вказаної норми можна зробити висновок, що набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність.

Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Враховуючи, що позивач володіє спірним нерухомим майном відкрито, безперервно та безперешкодно протягом більш як десять років, в момент заволодіння ним не знав (і не повинен був знати) про неправомірність заволодіння майном та бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і має підстави для задоволення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 82, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 328, 344 ЦК України, суд

в и р і ш и в

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , право власності за набувальною давністю на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Хмельницького апеляційного суду через Славутський міськрайонний суд.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строк на оскарження рішення суду в апеляційному порядку, визначений статтею 354 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину.

Головуючий суддя Зеленська В. І.