ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1954/20 Справа № 201/2973/19 Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,

при секретарі - Пивоваровій А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 вересня 2019 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання права власності на транспортний засіб, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що 11 жовтня 2011 року ОСОБА_1 підписав заяву про приєднання до публічного договору лізингу №MRH0A! про надання фінансового лізингу на придбання транспортного засобу, з іншого боку підписантом якого виступало ТОВ "Автоприват". 27 жовтня 2011 року сторони підписали додатки №1 та № 2 (Специфікація, акт прийому-передачі, Графік лізингових платежів) до договору фінансового лізингу та в цей же день він отримав у користування автомобіль HYUNDAI ACCENT 1,4 2008 р/в, кузов № НОМЕР_1 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Зазначає, що і в подальшому належним чином виконував свої грошові зобов`язання по сплаті лізингових платежів, тому в червні 2013 році повністю виконав зобов`язання за договором, але не підписав з лізингодавцем акт звірки взаємних розрахунків та не зареєстрував за собою право власності на автомобіль.

11 серпня 2016 року юридичну особу ТОВ "Автоприват" було припинено.

Згідно договору купівлі-продажу від 05 квітня 2016 року №001/15-16 ТОВ "Автокредит Плюс" на відкритих торгах придбало та набуло право власності на майно, яке належало банкруту ТОВ «Автоприват» та було виставлено на торги. На початку 2018 року автомобіль, який виступав предметом лізингу було пошкоджено в дорожньо-транспортній пригоді, внаслідок цього страховою компанією було відкрито справу по страховому випадку, але завдану шкоду позивачеві не відшкодовано, оскільки й досі власником автомобіля значиться ТОВ "Автоприват".

Враховуючи, що він більше 6 років добросовісно та відкрито володіє, користується транспортним засобом, інші особи не заявляють вимог щодо повернення автомобіля і визнання за позивачем права власності не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, ОСОБА_1 просив визнати за ним право власності на автомобіль HYUNDAI ACCENT 1,4 2008 р/в, кузов № НОМЕР_1 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 до ТОВ «Автокредит Плюс», АТ КБ «Приватбанк» про визнання права власності на транспортний засіб - задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки HYUNDAI ACCENT 1,4 2008 р/в, кузов № НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки умовами заяви не визначені строки, в межах яких лізингоодержувач після виконання в повному обсязі зобов`язань по сплаті лізингових платежів повинен звернутися до лізингодавця з вимогою здійснити переоформлення права власності на транспортний засіб, тому, враховуючи, що договором у розумінні положень ст. 530 ЦК України вказаний момент закінчення виконання зобов`язання конкретна дата 27 жовтня 2016 року позивач вправі пред`явити свої вимоги, пов`язані з порушенням зобов`язання, протягом строку позовної давності до 27 жовтня 2019 року.

В апеляційній скарзі, АТ КБ «Приватбанк» посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не визначив суб`єктивний склад правовідносин, не встановив правонаступника відповідача ТОВ «Автокредит Плюс», якими не є ні АТ КБ "Приватбанк", ні ТОВ "Автокредит Плюс". Крім того, відповідачі не є власниками транспортного засобу, який предметом спору, а також не були сторонами договору лізингу.

Суд першої інстанції відмовив відповідачам у реалізації права на участь у судовому засіданні, розглянувши справу у спрощеному (письмовому провадженні), за зверненням позивача з вищевказаним позовом з пропуском строку позовної давності.

Учасники провадження, правом передбаченим ст.360 ЦПК України не скористалися.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що 11 жовтня 2012 року між ТОВ "Автоприват" та ОСОБА_1 була підписана заява про приєднання до публічного договору №MRH0A!, за умовами якої ОСОБА_1 (лізингоодержувач), який діє на підставі особистого волевиявлення, керуючись ст.634 ЦК України, дає згоду на приєднання до публічного договору про надання фінансового лізингу, що розміщений на офіційному веб-сайті компанії www.avtoprivat.ua. Датою укладання договору є дата підписання обома сторонами даної заяви, з моменту підписання Лізингоодержувачем даної заяви на прийняття її лізингодавцем сторони набувають прав та обов`язків, визначених договором та несуть відповідальність за їх невиконання (неналежне виконання) (а.с. № 8).

Також, з підписанням даної заяви сторонами були погоджені особливі умови договору лізингу, а саме: згідно пунктів 14, 14.1.1, 14.1.2, 14.1.4 за цим договором лізингодавець передає лізингоодержувачу в лізинг автомобіль згідно специфікації, викладеної у Додатку №1; строк лізингу - 60 місяців з моменту підписання Додатку №2 (Графік лізингових платежів); щомісячні платежі та порядок їх сплати: щомісячно, згідно Графіку, та включають в себе: платіж по відшкодуванню частини вартості предмету лізингу згідно додатку№2, винагорода за користування предметом лізингу в розмірі згідно додатку №2, якщо інше не зазначено в публічному договорі, винагорода за проведення щомісячного моніторингу предмету лізингу в розмірі згідно додатку №2, якщо інше не зазначено в публічному договорі.

11 жовтня 2011 року та 27 жовтня 2011 року між ТОВ "Автоприват" та ОСОБА_1 були підписані додаток № 1 до договору фінансового лізингу (Специфікація та акт приймання-передачі), та додаток №2 до договору (графік лізингових платежів), згідно яких ОСОБА_1 було передано предмет лізингу - автомобіль HYUNDAI ACCENT 1,4 2008 р/в, кузов № НОМЕР_1 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та погоджено Графік лізингових платежів (а.с. № 12,13).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вищевказаний транспортний засіб зареєстровано за ТОВ «Автоприват» (а.с. № 17).

Умовами заяви про приєднання до публічного договору №MRH0A! визначено, що після підписання Додатків № 1, № 2 до договору, позивач отримав в строкове платне користування об`єкт лізингу та зобов`язався сплачувати щомісячні платежі, передбачені Графіком лізингових платежів, строк лізингу становив 60 місяців з моменту підписання Додатку №2 (Графік лізингових платежів), тобто до 27 жовтня 2016 року.

Таким чином, сторонами договору фінансового лізингу №MRH0A! є лізингодавець ТОВ "Автоприват" та лізингоодержувач ОСОБА_1 .

Зі своєї сторони позивач у повному обсязі виконав зобов`язання щодо сплати лізингових платежів за договором фінансового лізингу №MRH0A!, і відповідне підтверджується випискою наданою АТ КБ «Приватбанк» по рахунку за договором №MRH0A!, а також листом АТ КБ «Приватбанк» від 21 липня 2017 року, в якому у відповідь на звернення позивача щодо отримання інформації за договором фінансового лізингу, АТ КБ «Приватбанк», як банк, який здійснював обслуговування транзитного рахунку з зарахуванням коштів, які надходили від позивача на рахунок ТОВ «Автоприват», зазначив про те, що позивач зобов`язання за договором лізингу №MRH0A! виконав повністю, однак, оскільки ТОВ "Автоприват", який виступав лізингодавцем ліквідовано, позивач не має можливості оформити документи про право власності на транспортний засіб (а.с. №18-20).

11 серпня 2016 року ТОВ «Автоприват» припинив свою діяльність, про що 11 серпня 2016 року до ЄДРЮОФОП внесено запис про припинення юридичної особи.

Таким чином, у зв`язку із ліквідацією лізингодавця ТОВ "Автоприват", позивач не має можливості оформити на себе документи про право власності на вищевказаний транспортний засіб, чим порушені його права, так як він повністю виконав умови договору фінансового лізингу, проте ліквідовано сторону договору, яка б мала здійснити заходи щодо підписання документів для переоформлення права власності на позивача.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.

Проте із такими висновками суду погодитися не можна, з наступних підстав.

Як наголошено в Рішенні Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, зокрема: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Для виконання завдання підготовчого провадження в кожній судовій справі, яка розглядається за правилами загального позовного провадження, проводиться підготовче засідання (частина перша статті 196 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу.

Згідно з положеннями частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд, зокрема: вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше; може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; здійснює інші дії, необхідні для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справи по суті.

При цьому визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача, проте перевірка належності відповідача до цього спору є обов`язком суду. Крім того, процесуальні права та обов`язки відповідача і третіх осіб, є суттєво різними та впливають на належний захист порушених прав.

Проте суд першої інстанції всупереч наведеним вище нормам процесуального права не сприяв учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не використав усіх наданих суду процесуальних можливостей для вирішення справи, суду надано право остаточно визначити склад учасників судового процесу відповідно до вимог Цивільного процесуального кодексу України.

Предметом спору у справі, яка переглядається, є визнання права власності на автомобіль HYUNDAI ACCENT 1,4 2008 р/в, кузов № НОМЕР_1 державний реєстраційний номер НОМЕР_2 .

Правовою підставою позову ОСОБА_1 указав неможливість вирішення спору в позасудовому порядку, у зв`язку із ліквідацією ТОВ «Автокредит Плюс».

Згідно із статтею 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою, по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільного Кодексу України передбачено лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо це право не визнається іншою собою, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15,від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15.

Відповідно до статті 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Аналогічні висновки висловлені у постанові Великої Палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року в справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) згідно якого встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Як встановлено судом та свідчать матеріали справи, сторонами договору фінансового лізингу є лізингодавець ТОВ "Автоприват" та лізингоодержувач ОСОБА_1

АТ КБ "Приватбанк" та ТОВ «Автокредит Плюс» не були та не є сторонами вищевказаного договору фінансового лізингу, не є правонаступниками ТОВ "Автоприват", та не є власниками транспортного засобу, який є предметом спору, а тому не мають перед позивачем жодних зобов"язань.

Отже, суд першої інстанції не визначив суб`єктивний склад правовідносин та не залучив належного відповідача до участі по справі.

При цьому визначення відповідача, предмета та підстав спору є правом позивача, проте перевірка належності відповідача до цього спору є обов`язком суду.

В порядку ст. 51 ЦПК України відповідне клопотання у суді першої інстанції про залучення до участі у справі належних відповідачів, позивач не подавав.

Проте суд першої інстанції всупереч наведеним вище нормам процесуального права не сприяв учасникам процесу в реалізації ними їхніх процесуальних прав, не використав усіх наданих суду процесуальних можливостей для вирішення справи, суду надано право остаточно визначити склад учасників судового процесу відповідно до вимог ЦПК України.

Оскільки заміна неналежного відповідача або залучення іншої особи в якості співвідповідача передбачає розгляд справи спочатку на стадії розгляду справи судом першої інстанції, виходячи з того, що на стадії апеляційного розгляду справи правила щодо заміни відповідача або залучення співвідповідача не можуть бути застосовані, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відмови в позові ОСОБА_1 з тих підстав, що позов пред`явлено не до всіх осіб, які мають відповідати за позовом, що не перешкоджає позивачу звернутися до суду з відповідним позовом до належних відповідачів.

У зв`язку з порушенням судом норм процесуального права, колегія суддів не дає правової оцінки обґрунтованості заявлених позовних вимог.

Проте, колегія суддів вважає безпідставними посилання АТ КБ "Приватбанк" з наступних підстав.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність є строком пред`явлення позовної вимоги як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність забезпечує юридичну визначеність правовідносин сторін та остаточність судових рішень, запобігаючи порушенню прав відповідача. Питання щодо поважності причин пропуску позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача, причин унеможливлювали або істотно утруднювали подання позову, вирішуються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, а тому перед застосуванням позовної давності належить з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові у зв`язку з його необгрунтованістю. У разі встановлення судом порушеного права, але позовна давність за такими вимогами сплила, про що заявила інша сторона, суд відмовляє у позові у зв`язку зі спливом позовної давності, як самостійної підстави,за відсутності визнаних судом поважних причин її пропуску, на які посилався позивач.

Також не заслуговують на увагу посилання АТ КБ "Приватбанк" про те, що суд першої інстанції відмовив відповідачам у реалізації права на участь у судовому засіданні, розглянувши справу у спрощеному (письмовому провадженні), оскільки у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Отже, колегія суддів знаходить апеляційну скаргу в частині порушення норми процесуального права обгрунтованою, тому згідно вимог п.4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ч.6 ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений при подачі позову від сплати судового збору, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 30 вересня 2019 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс», Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання права власності на транспортний засіб - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида