Дата документу 10.12.2020 Справа № 332/2525/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/2525/18 Головуючий у 1 інстанції: Марченко Н.В.
Провадження № 22-ц/807/3380/20 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«10» грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Крилової О.В.,

Онищенка Е.А.,

секретар: Книш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Валерій Михайлович, про визнання недійсними договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М., про визнання недійсними договорів дарування.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_4 .

За життя померлій належала на праві власності будинок та земельна ділянка, кадастровий номер :02:024:0045, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

13 грудня 2017 року вона звернулась до приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Швецової О.С. із заявою про прийняття спадщини після померлої матері, в цей же день нотаріусом було заведено спадкову справу №50/2017

Після направлення запиту до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно їй стало відомо про те, що 01 березня 2017 року її мати на підставі договорів дарування №№ 180, 181 подарувала ОСОБА_3 вищезазначені будинок та земельну ділянку.

Вважала вказані договори дарування недійсними, оскільки за життя її мати ОСОБА_4 страждала на ряд стійких психічних розладів, що позбавляли її можливості в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними. З приводу вказаних розладів ОСОБА_4 неодноразово перебувала на лікуванні та обліку в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради та КУ «Запорізький міський психоневрологічний диспансер».

На підставі зазначеного просила визнати недійсним укладений 01 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком В.М. за №180 договір дарування будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати недійсним укладений 01 березня 2017 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та приватним посвідчений нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченком В.М. за №180 договір дарування земельної ділянки, кадастровий номер :02:024:0045, за адресою: АДРЕСА_1

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що за життя її мати ОСОБА_4 страждала на ряд стійких психічних розладів, що позбавляли її можливості в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керуватись ними, зазначала про свої наміри передати вказане майно їй, не зазначала про існування оспорюваних договорів, висновок експертизи є необґрунтованим та викликає сумніви у його правильності, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що ОСОБА_4 у момент вчинення оспорюваного правочину перебувала у такому стані, що не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи підтверджено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 5).

Згідно з договором дарування від 01 березня 2017 року ОСОБА_4 передала безоплатно, а ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_4 будинку перевірено (т. 1 а.с. 40).

Відповідно до договору дарування від 01 березня 2017 року ОСОБА_4 передала безоплатно, а ОСОБА_3 прийняв у власність як дарунок земельну ділянку, площею 0,0636 га, в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко В.М. особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_4 земельної ділянки перевірено (т. 1 а.с. 42-43).

Заявляючи позовні вимоги про визнання договорів дарування недійсними, ОСОБА_1 посилалась на те, що за життя її мати страждала на ряд стійких психічних розладів, які позбавляли її можливості в повній мірі усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із частинами першої, третьою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою і шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент укладення угоди він (або інша особа) не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними.

Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України .

Крім того, статтею 3 Закону України "Про психіатричну допомогу" визначена презумпція психічного здоров`я, а саме, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину робиться, насамперед, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід надавати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за вказаної підстави може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

До аналогічної правової позиція дійшов Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2019 року у справі № 183/6027/14.

За приписами ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчинення нею процесуальних дій.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2019 року у справі було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої перед експертом поставлені аналогічні питання, проведення експертизи доручено експертам КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради.

За висновком судово-психіатричного експерта КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради №136 від 20 березня 2019 року в період укладання договорів дарування на будинок та земельну ділянку 01 березня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , виявляла ознаки психічного розладу у вигляді рекурентного депресивного епізоду. Відповісти на питання чи могла 01 березня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , розуміти значення своїх дій та керувати ними не представляється можливим через відсутність у медичній документації та матеріалах справи опису її стану на період, що цікавить суд, який дозволив би визначити ступінь вираженості розладу та винести експертне рішення (т.2, а.с.18-26).

Встановивши зазначені обставини, дослідивши всі зібрані докази у їх сукупності враховуючи висновки посмертної судово-психіатричної експертизи №136 від 20 березня 2019 року, та виходячи з презумпції психічного здоров`я фізичної особи, суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки позивач не довела те, що ОСОБА_4 під час укладення спірних правочинів не усвідомлювала значення своїх дій та або не могла керувати ними.

Колегія суддів погоджуються з висновком суду, що волевиявлення ОСОБА_4 на момент складання та посвідчення оспорюваних правочинів було вільним і відповідало її внутрішній волі, що є однією із вимог, додержання якої є необхідною для чинності правочину відповідно до положень статей 203, 215 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку судово-психіатричної експертизи №136 від 20 березня 2019 року не заслуговують на увагу з огляду на таке.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалась на те, що оскільки ОСОБА_4 з 1999 року була пацієнткою КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, вказана установа є заінтересованою в підтвердженні правильності діагнозів та призначеного лікування.

В той же час, колегія суддів приймає до уваги, що вищезазначеній установі проведення судово-психіатричної експертизи було доручено ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2019 року саме за клопотанням позивача.

Представник позивача ОСОБА_5 був присутній в судовому засіданні 01 лютого 2019 року під час постановлення ухвали суду про призначення судово-психіатричної експертизи, проти визначення КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради в якості експертної установи не заперечував, ухвала Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2019 року в апеляційному порядку не оскаржувалась.

Окрім того, ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право у встановленому цим Кодексом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За приписами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасники справи мають право: подавати докази; брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом; брати участь у дослідженні доказів; ставити питання іншим учасникам справи, а також свідкам, експертам, спеціалістам; подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб (п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України).

За змістом положень ст. ст. 13, 43 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 38 ЦПК України секретар судового засідання, експерт, спеціаліст, перекладач не можуть брати участь у розгляді справи та підлягають відводу (самовідводу з підстав, зазначених у статті 36 цього Кодексу.

Правом заявити експерту відвід Федотова Т.О. в порядку ст. 38 ЦПК України в суді першої інстанції не скористалась.

Звертаючись до суду першої інстанції із клопотанням про призначення повторної судово-психіатричної експертизи, проведення якої просила доручити експертам Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, ОСОБА_1 не надала додаткової медичної документації, яка б дозволила б провести повторну судово-психіатричну експертизу, з огляду на те, що висновком судово-психіатричного експерта КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради №136 від 20 березня 2019 року встановлена відсутність у медичній документації та матеріалах справи опису стану ОСОБА_4 станом на 01 березня 2017 року, час укладання спірних договорів дарування, який дозволив би визначити ступінь вираженості розладу та винести експертне рішення.

Оцінка ОСОБА_1 лікувальної дії препаратів, які були призначені ОСОБА_4 , та зазначених в апеляційній скарзі симптомів не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки для з`ясування таких обставин необхідні спеціальні знання у відповідній сфері, у зв`язку з чим у даній категорії справ є обов`язковим проведення саме експертизи.

Судово-психіатрична експертиза була проведена експертами КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради з урахуванням наданих матеріалів справи, медичних документів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не зазначено, порушення яких саме пунктів Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженої наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 травня 2018 року №865, були допущені експертами КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради при проведенні судово-психіатричної експертизи на виконання вимог ухвали Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01 лютого 2019 року, що свідчило б про обґрунтованість сумнівів в правильності наданого висновку.

Судом враховано той факт, що ОСОБА_4 проходила лікування в КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради, проте востаннє перед укладанням спірних договорів 01 березня 2017 року перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 01.09.2009 року по 03.11.2009 року, а у 2013 році за рішенням лікарсько-консультативної комісії була знята з диспансерного обліку.

Допитана в судовому засіданні в суді першої інстанції експерт ОСОБА_6 пояснила, що ОСОБА_4 після зняття з диспансерного обліку перебувала на стаціонарному лікуванні у період з 30.05.2017 року по 21.06.2017 року, тобто вже після укладання спірних договорів, офіційні відомості про захворювання ОСОБА_4 у 2016 році відсутні.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що судом першої інстанції не було взято до уваги те, що в матеріалах справи наявні докази того, що ОСОБА_4 на момент укладення оспорюваних договорів не могла розуміти значення свої дій та керувати ними не заслуговують на увагу та зводяться до переоцінки доказів, оскільки беззаперечні належні докази цього в матеріалах справи відсутні.

Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 12 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 12 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до повторення доводів позовної заяви, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (справа «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 вересня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 грудня 2020 року.

Головуючий А.В. Дашковська

Судді: О.В. Крилова

Е.А. Онищенко