ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2020 року Фастівський міськрайонний суд Київської області

в складі

головуючого судді: Осаулової Н.А.,

за участю секретаря: Слюсар Я.В.,

з участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Фастів позовну заяву Органу опіки та піклування Носівської міської ради Чернігівської області до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Служба у справах дітей Носівської міської ради Чернігівської області про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на малолітню дитину та накладення заборони на відчуження майна,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Позов мотивує тим, що відповідач є батьком малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Носівського районного суду Черкаської області 02 грудня 2019 року було відібрано малолітнього ОСОБА_3 , 19 жовтня 2011 року від матері ОСОБА_4 без позбавлення батьківських прав, та поміщено до Ніжинського центру соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Чернігівської обласної державної адміністрації, де дитина перебуває і на даний час. Позивач зазначає, що за час перебування дитини на обліку в службі у справах дітей та відвідування сім`ї, працівниками служби у справах дітей та фахівцями соціальної роботи Центру соціальних служб сім`ї, дітей та молоді Носівської міської ради було встановлено, що батько малолітнього ОСОБА_3 - ОСОБА_2 з дитиною взагалі не спілкується, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, участі у вихованні дитини не приймає. Більш того, позивач зазначає, що від відповідача до Носівської міської ради надійшла заява про надання згоди про позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Тому, Орган опіки та піклування Носівської міської ради змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав, відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , стягнути з відповідача аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його доходу щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та накласти заборону на відчуження майна (житла) належного ОСОБА_2 ..

Ухвалою суду від 10 лютого 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено до підготовчого судового засідання.

Протокольною ухвалою суду від 23 червня 2020 року у справі було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. 28 вересня 2020 року на електрону адресу суду направив листа, в якому просив суд розглянути справу у відсутність представника Органу опіки та піклування, зазначив що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. Своїм правом, подати відзив на позовну заяву та докази до справи відповідач не скористався.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила суд відмовити в його задоволенні.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, повідомлявся судом вчасно та належним чином. На електронну адресу суду направив лист, в якому просив суд розглянути справу у відсутність представника Служби у справах дітей, зазначив що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив їх задовольнити.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення по суті, приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що малолітній ОСОБА_3 , народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , що підтверджено Свідоцтвом про його народження Серія НОМЕР_1 виданим 10 листопада 2011 року (а.с.13)

Між тим, ОСОБА_4 після розірвання шлюбу 14 серпня 2013 року, змінила прізвище на « ОСОБА_4 » (а.с.16).

Так, на підставі рішення виконавчого комітету Носівської міської ради від 15 січня 2019 року за № 9 «Про негайне відібрання малолітніх дітей», у ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 було відібрано малолітніх дітей, серед яких був і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.17)

Як вбачається з Листа № 01-14/313, Службою у справах дітей Носівської міської ради відповідача ОСОБА_2 було повідомлено, що у Носівському районному суді перебуває цивільна права № 741/165/19 за позовом Органу опіки та піклування до ОСОБА_4 про відібрання малолітніх дітей, а малолітній ОСОБА_3 перебуває у Ніжинському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей та запропоновано ОСОБА_2 вказати його позицію, чи має намір він забрати дитину та проживати разом із сином. Також роз`яснено, що в разі відмови від дитини, Службою у справах дітей буде розглядатися питання про позбавлення його батьківських прав, відносно малолітнього сина. (а.с.24).

Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 02 грудня 2019 року, яке набрало законної сили 03 січня 2020 року, малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було відібрано від матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Між тим, 13 грудня 2019 року до Носівської міської ради, ОСОБА_2 подав заяву, в якій зазначив, що дитину - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не вважає своїм, тому надає згоду на позбавлення його батьківських прав (а.с 25).

Окрім того, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчення заява ОСОБА_2 подана до Компетентних органів від 28 листопада 2013 року, в якій останній цією заявою не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнав, що не приймає участі у вихованні дитини, а також зазначив, що наслідки позбавлення його батьківських прав йому цілком зрозумілі (а.с 26).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи Висновку Служби у справах дітей Носівської міської ради Чернігівської області № 01-14/322 від 16 грудня 2019 року, орган опіки та піклування вважає, що з метою захисту прав та інтересів малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 може бути позбавлений судом батьківських прав відносно сина, оскільки ухиляється від виконання батьківських прав (а.с.23).

Окрім того, аналогічний Висновок надала Носівська міська рада, як орган опіки та піклування за № 398 від 26 грудня 2019 року (а.с.43-44).

Відповідно до ч. 9-10 ст. 7 Сімейного Кодексу України (далі за текстом - СК України) сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Згідно до ст. 165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.89 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Пунктом 16 зазначеної постанови роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Як зазначив Верховний суд у Постановах від 24.04.2019 р. у справі № 331/5427/17, від 06.05.2020 р. у справі № 753/2025/19, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є винятковою мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК), тому він підлягає застосуванню тільки тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та ті, на яких ґрунтуються Висновки Служби у справах дітей Носівської міської ради № 01-14/322 від 16 грудня 2019 року та Носівської міської ради, як органу опіки та піклування № 398 від 26 грудня 2019 року, суд вважає останні достатньо обґрунтованими та такими, що містить в собі переконливі аргументи, які вказують на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків.

В судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не забезпечує його всім необхідним, за час перебування малолітнього ОСОБА_3 в реабілітаційному центрі жодного разу не відвідав його.

Більш того, відповідач своєю заявою на ім`я Носівської міської ради від 13 грудня 2019 року повідомив, що не вважає малолітнього ОСОБА_3 своїм сином, не має наміру опікуватися його долею та надав згоду та позбавлення його батьківських прав. Аналогічна позиція відповідача щодо позбавлення батьківських прав, була викладена в його нотаріально посвідченій заяві від 28 листопада 2013 року.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши вищевикладені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадянина ОСОБА_2 , відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позбавлення батьківських прав відповідача є доцільним та таким, що відповідатиме інтересам дитини.

Вирішуючи позовну вимогу в частині стягнення з відповідача на користь малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліментів на його утримання, суд зазначає наступне.

Частиною 2 ст. 166 СК України визначено, що особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно роз`яснень наданих в а. 7 п 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно ст.166 СК України, особа позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про питання аліментів на дитину.

Так, стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Судом встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання малолітнього сина не надає, хоча може та повинен надавати таку допомогу, оскільки знаходиться в працездатному віці, а тому повинен відшукати можливість заробітку для належного забезпечення сина всім необхідним.

Заперечуючи проти позовної вимоги щодо стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3 , представник відповідача ОСОБА_1 посилалась на наявність у відповідача ОСОБА_2 інших дітей.

Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При визначенні розміру аліментів, суд не приймає до уваги заперечення сторони відповідача, оскільки з часу відкриття провадження у справі відповідач та його представник мали достатньо часу, щоб скористатись своїм правом, подати до суду належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 76-80 Цивільного процесуального кодексу, з дотриманням норм статті 83 цього Кодексу, які б підтвердили дані обставини.

Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне позовну вимогу про стягнення аліментів задовольнити, та стягнути з відповідача на користь малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти на його утримання, у розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду, і до досягнення сином повноліття.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів, суд допускає до негайного виконання в межах суми платежу за один місяць.

З матеріалів справи вбачається, що позовна заява подана до суду 24 січня 2020 року, а тому з відповідача підлягають стягненню аліменти, починаючи з дня звернення до суду.

Між тим, вирішуючи позовну вимогу про накладення заборони на відчуження майна житла належного відповідачу ОСОБА_2 , суд прийшов до наступного.

Так, п. 2 ч. 1 ст. 248 СК України Дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, серед іншого має право: на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.

Відповідно до ч. 3 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» та ч. 1 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» у разі передачі дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи - інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї.

Частиною 3 ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» встановлено, що жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім`ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Конвенції ООН «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою.

Частиною 4 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» суд у разі позбавлення батьків батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав одночасно накладає заборону на відчуження майна та житла дітей, про що повідомляє нотаріуса за місцем знаходження майна та житла.

Проте, позивачем до матеріалів справи не додано доказів того, що ОСОБА_2 є власником житла чи та/або іншого майна, на яке може бути накладено заборону на відчуження, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову.

Крім того, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1681 грн. 60 коп..

Керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», Конвенцією ООН «Про права дитини», ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, ст. ст. 150, 152, 155, 164, 165, 166, 181-183, 248 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 4, 10, 13, 79-81, 141, 258-259, 265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити частково.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліменти на його утримання в розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з дня звернення до суду, а саме з 24 січня 2020 року, і до досягнення сином повноліття.

В решіт позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 (шістдесят) коп..

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Орган опіки та піклування Носівської міської ради Чернігівської області, адреса місця знаходження: вул. Центральна, буд. 20, м. Носівка, Чергінівська область, 17100.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт серія НОМЕР_3 , виданий Фастівським РВ Управління ДМС України в Київській області 10 липня 2014 року, адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 .

Служба у справах дітей Носівської міської ради Чернігівської області, адреса місця знаходження: вул. Центральна, буд. 20, м. Носівка, Чергінівська область, 17100.

Суддя Осаулова Н.А.

Повний текст виготовлено 08.10.2020 р.