Ухвала

06 квітня 2020 року

м. Київ

справа № 727/4776/18

провадження № 61-3455ск20

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Яремка В. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 лютого 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення в житлове приміщення,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення в житлове приміщення.

Позов обґрунтувала тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 18 лютого 1994 року до 15 листопада 2015 року. 11 травня 1994 року на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно нею, ОСОБА_1 та сином ОСОБА_4 в порядку приватизації набуто у спільну часткову власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,80 кв. м. в таких частках: ОСОБА_1 - 34 відсотки, ОСОБА_2 - 33 відсотки, ОСОБА_4 - 33 відсотки, з розрахунком 15,93 кв. м на одну особу. У 2003 - 2004 роках сторони за спільні кошти провели добудову до вказаної квартири, чим покращили свої житлові умови проживання, зокрема добудували: коридор площею 5,40 кв. м, житлову кімнату площею 15,80 кв. м, житлову кімнату площею 20,00 кв. м. На підставі рішення виконкому Чернівецької міської ради № 343/8 від 27 квітня 2004 року проведено заміну правовстановлюючого документа, відповідно до якого об`єктом права власності є не квартира АДРЕСА_3 частин житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами на АДРЕСА_4 у таких частках: ОСОБА_4 належить 9/100 ідеальних часток, ОСОБА_2 - 9/100 ідеальних часток, ОСОБА_1 - 37/100 ідеальних часток. Частка ОСОБА_1 у житловому будинку збільшилась внаслідок добудови до квартири, що здійсненна за кошти подружжя.

Зазначала, що у 2014 році син ОСОБА_4 подарував свою частку третій особі, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_1 . Починаючи з 1993 року вони разом з колишнім чоловіком і дітьми постійно проживали у вказаному будинку. У зв`язку з тим, що син ОСОБА_4 отримав травму у зоні проведення АТО вона з серпня 2015 року знаходилася за місцем лікування та на реабілітації сина. На початку липня 2016 року, повернувшись з реабілітаційного центру з м. Одеси, вона не змогла потрапити до власного житла, оскільки відповідач змінив замки, обмежив доступ до квартири і користування спільним майном, почав чинити їй перешкоди у користуванні житлом, ображав її, стверджував, що вказана квартира це лише його майно. Вона неодноразово намагалась потрапити до квартири, проте відповідач не впускав її, звернення до дільничного поліцейського не дало результатів.

Ураховуючи наведене, просила зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні належним їй майном шляхом вселення її в житлове приміщення, а саме у квартиру АДРЕСА_1 та передати їй дублікат ключів.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 вересня 2019 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири належної їй на праві спільної часткової власності, у якій зареєстрована, проте не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, тому порушене її право користування вказаним майном підлягає захисту.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 03 лютого 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Чернівців від 23 вересня 2019 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про необхідність захисту порушеного права позивача на власний розсуд користуватись майном.

18 лютого 2020 року ОСОБА_1 із застосування засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційного скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 лютого 2020 року.

Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з огляду на недодержання вимог, передбачених пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України, оскільки заявник не зазначив підстави касаційного оскарження відповідно до частини другої статті 389 цього Кодексу.

На виконання вимог вказаної ухвали представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 надіслала уточнену касаційну скаргу. Проте зазначені в ухвалі Верховного Суду від 04 березня 2020 року недоліки не усунула.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У поданій касаційній скарзі та у її новій редакції заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не навів передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення конкретних випадків, наведених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.

Відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України у разі невиконання ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху вона вважається неподаною та повертається заявникові.

Також згідно з пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Враховуючи те, що заявник не виконав вимог ухвали Верховного Суду від 04 березня 2020 року та процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявнику.

Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.

Керуючись статтями 185, 389, 393 ЦПК України,Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 вересня 2019 року та постанову Чернівецького апеляційного суду від 03 лютого 2020 рокувважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В. В. Яремко