Справа № 567/322/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2020 року м. Острог

Острозький районний суд Рівненської області у складі:

головуючий суддя - Василевич О.В.

секретар - Клімович О.О.

з участю позивачки ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Острог в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, -

встановив :

До Острозького районного суду звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення сином повноліття, мотивуючи позов тим, що з 11.10.2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, та від спільного подружнього життя вони мають неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в свідоцтві про народження якого вона записана матір`ю, а відповідач - батьком. Згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 11.03.2020 р.шлюб між ними розірвано. Зазначає, що син проживає разом з нею, перебуває на повному її утриманні. Вона працює в АТ «Ощадбанк» на посаді економіста 1 категорії з липня 2007 року та отримує мінімальну заробітну плату.

Вказує, що вона та відповідач разом не проживають з вересня 2019 року, утриманням, вихованням, доглядом за сином займається лише вона, відповідач в добровільному порядку кошти на утримання сина не надає. Вона самотужки не може належно утримувати дитину, повноцінно задоволити усі її першочергові матеріальні потреби, водночас відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків як батька, в добровільному порядку участі в утриманні сина не приймає. Покликається на те, що відповідач офіційно працює на посаді слюсаря-ремонтника в Острозькій газовій дільниці Здолбунівського управління по експлуатації газового господарства ПАТ "Рівнегаз", регулярно отримує заробітну плату, є працездатною особою, має добрий стан здоров`я, інших утриманців не має, має можливість та зобов`язаний надавати матеріальну допомогу їхній дитині, проте ухиляється від належного виконання своїх обов`язків як батька, в добровільному порядку коштів на утримання сина не надає. Зазначає, що відповідач не в достатній мірі приймає участь в утриманні сина, оскільки надані ним кошти на харчування сина у школі в сумі 50 грн. на тиждень та придбані для сина одяг (спортивний костюм, штани, куртка) є не достатньою його участю у повноцінному утриманні дитини.

Вказує, що син перебуває на диспансерному обліку з листопада 2012 року з діагнозом «Обструктивний бронхіт» та відвідує 3 клас НВК «Острозька школа-гімназія», власних доходів дитина не отримує, рухомого чи нерухомого майна не має, вклади на банківських рахунках у дитини відсутні. Водночас вказує, що її стан здоров`я є добрим, рухомого майна не має, у її власності перебуває 1/3 частина квартири, в якій вона проживає з сином, вкладів на банківських рахунках та додаткових джерел доходу не має.

Зазначає, що вона самостійно не спроможна забезпечити для сина належний рівень життя, необхідний для його всебічного розвитку, в той час як відповідач належної участі в утриманні сина не приймає, що й спонукало її звернутися до суду з вищевказаним позовом.

Ухвалою суду від 31.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням сторін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який в березні 2020р. було розірвано в судовому порядку. Від спільного подружнього життя у них є син, який після розірвання шлюбу продовжує проживати разом з нею. З березня 2020р. вона з відповідачем не проживає, син перебуває на її повному матеріальному забезпеченні, відповідач добровільно участі в утриманні та матеріальному забезпеченні сина не приймає. Вона працює в банку на посаді економіста та розміру отримуваної нею заробітної плати не вистачає для самостійного забезпечення та утримання дитини. Відповідач є працездатним, офіційно працевлаштований та отримує стабільний дохід, однак в добровільному порядку коштів на утримання сина не надає. Пояснила, що відповідач зароблені кошти витрачає на власні потреби, регулярної участі в утриманні сина не приймає. Зазначила, що з відповідачем не було досягнуто згоди щодо порядку та способу його участі в утриманні їхнього спільного сина, а відтак вона вимушена була звернутися до суду.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував проти стягнення з нього аліментів у розмірі, який мінімально визначений законом. Заперечив проти доводів позивачки щодо його безучасті в утриманні сина та пояснив, що він давав кошти на шкільні обіди для сина у розмірі 50 грн. щотижня, а також купував для сина одяг взимку та весною, проте не зберіг чеків. Крім того зазначив, що в березні-квітні 2020 р. він поповнював для сина рахунок оператора мобільного зв`язку на 188 грн., придбав для сина м`ясні страви на суму 175 грн. та велосипед вартістю 4600 грн.

Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши в судовому засіданні матеріали справи та надані сторонами докази, з`ясувавши всі обставини справи у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.10.2008 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Під час спільного подружнього життя у позивачки та відповідача народився син - ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 та його батьками є відповідач ОСОБА_2 та позивачка ОСОБА_1 (а.с.9).

Згідно рішення Острозького районного суду Рівненської області від 11.03.2020р. шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано (а.с.36).

З пояснень сторін судом встановлено, що після розірвання шлюбу малолітня дитина ОСОБА_3 проживає разом з позивачкою, окремо від відповідача.

Згідно виписки з медичної картки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,перебуває на диспансерному обліку з листопада 2012 року з діагнозом «Обструктивний бронхіт» ( а.с.11-12).

Згідно довідки АТ «Державний ощадний банк України» № 115.21/2-09/84 від 18.03.2020 р. ОСОБА_1 працює в АТ «Ощадбанк» на посаді економіста, та виплачений їй заробіток за період з вересня 2019 року по лютий 2020 р. складає 34845,66 грн. ( а.с.13).

Згідно довідки АТ «Оператор газорозподільної системи «Рівнегаз»» № 200 від 07.05.2020 р. ОСОБА_2 працює на посаді слюсара з експлуатації та ремонту газового устаткування Здолбунівської дільниці аварійно-диспетчерської служби Управління експлуатації в АТ «Оператор газорозподільної системи «Рівнегаз» з 15.05.2012 р. та виплачений йому дохід за період з січня 2019р. по квітень 2020р. складає 93 134, 51 грн. (а.с.38).

Отже, з досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що на даний час позивач та відповідач разом не проживають, їхній спільний син проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвеції ООН про права дитини (надалі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.51 Конституції України, ст.180 СК України, обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття лежить на обох батьках.

У відповідності до ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленністю між ними.

Відповідно до п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006р. «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до Закону України №2475-VIII від 03.07.2018 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання", внесено зміни до ст.182 СК України, та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно з вимогами ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо утримання дитини та розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

З доводів ОСОБА_1 та досліджених у судовому засіданні доказів судом встановлено, що участь в утримання дитини позивачка здійснює самостійно, та відповідач регулярної участі в утриманні малолітнього сина не приймає, матеріальної допомоги на його утримання в добровільному порядку не надає та між батьками не досягнуто домовленості про способи та обсяг участі відповідача як батька в утриманні сина, а тому суд вважає, що існують підстави для стягнення аліментів в судовому порядку.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 , будучи батьком малолітнього ОСОБА_3 , приймав участь в утриманні сина, однак така участь мала нерегулярний характер та здійснювалася без урахування першочергових та щоденних потреб дитини, що свідчить про неналежну участь відповідача у матеріальному забезпеченні сина. При цьому суд виходить з того, що відповідач не надав доказів, які б спростовували доводи позивачки, якими вона обгрунтовує заявлені позовні вимоги, та які б водночас підтверджували, що він належним чином приймає участь в утриманні свого сина, а відтак існують фактичні та правові підстави для стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання сина.

Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з ким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дітей; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

При визначенні розміру аліментів на утримання дітей, суд виходить з того, що розмір коштів на утримання має відповідати певному рівню, достатньому для утримання та забезпечення нормальної життєдіяльності особи. Мінімальний розмір такого рівня, який мають забезпечити обоє батьків, визначений законодавчо прожитковий мінімум для дитини відповідного віку і встановлюється законом про бюджет кожного року.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривень; для дітей віком від 6 років до 18 років становить : з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Отже, відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на дитину віком від 6 років до 18 років становить з 1109 гривень.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Враховуючи наведене, а також виходячи з того, що сторони повинні забезпечити дітям рівень життя, необхідний і достатній для їх нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дітей, встановленого прожиткового мінімуму для дітей, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.03.2020 р. та до досягнення дитиною повноліття.

Суд вважає, що такий розмір аліментів відповідатиме фінансовим можливостям та обов`язку батька забезпечити умови життя та розвитку його малолітнього сина, а також визначеному законодавцем способу, який обрала позивачка.

В той же час, при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання дитини, суд виходить з того, що відповідач інших дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, є фізично здоровим та працездатним, отримує стабільний дохід, а тому суд приходить до переконання про те, що відповідач може сплачувати аліменти у даному розмірі.

Окрім того, суд приймає до уваги стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також відсутність у сторін інших утриманців.

В матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження перебування на утриманні відповідача інших осіб та відповідач таких доказів суду не надав.

Водночас, суд бере до уваги той факт, що малолітній ОСОБА_3 перебуває на диспансерному обліку з листопада 2012 року з діагнозом «Обструктивний бронхіт» у зв`язку з цим, окрім постійного догляду, потребує витрат на лікування, що підтверджується доказами, зібраними у матеріалах справи.

Позов про стягнення аліментів був поданий 24.03.2020р., а відтак за правилами ст.191 СК України саме з цього часу необхідно стягувати аліменти.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів.

Оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору, відтак відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а тому з ОСОБА_2 слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.

На підставі ст.ст.180-184, 191 Сімейного кодексу України, керуючись ст.ст.10, 57, 60, 88, 212 ЦПК України, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.

Стягувати з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_4 ) аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24.03.2020 р. та до досягнення дитиною повноліття.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави 840 грн. 80 коп. судового збору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду через Острозький районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 18 травня 2020 року .

Суддя Острозького районного судуВасилевич О.В.