ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«31» березня 2020 року

м. Харків

справа № 643/20008/19-ц

провадження № 22ц/818/1856/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кругової С.С., Хорошевського О.М.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представниця позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 22 січня 2020 року в складі судді Сугачової О.О.

в с т а н о в и в:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії та просив зобов`язати відповідача повернути йому автомобіль марки ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1994 року випуску, колір - зелений, шасі НОМЕР_2 , легковий седан - В, вирішити питання щодо судових витрат.

У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову.

Заява мотивована тим, що 04 вересня 2009 року він видав нотаріально посвідчену довіреність на ім`я ОСОБА_3 на право користування автомобілем ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1994 року випуску, колір - зелений, шасі НОМЕР_2 , легковий седан - В, а також передав відповідачу в оренду цей автомобіль за усною домовленістю, надавши ключі та оригінал свідоцтва про право власності.

Вказав, що 19 березня 2010 року він скасував видану довіреність, але відповідач відмовляється повернути йому автомобіль.

Зазначив, що ОСОБА_3 у 2016 році виклав у мережі Інтернет своє фото, де зафіксовано ключі від автомобіля, які він впізнає, однак згідно оприлюднених декларацій відповідач жодного разу не декларував будь-який автомобіль, що свідчить про те, що іншого автомобіля він не має.

Вказав, що звертався з цього приводу до поліції, а також намагався самостійно повернути автомобіль, але відповідач відмовляється, погрожуючи йому.

Зазначив, що понад 9 років він позбавлений права володіти та користуватися своєю власністю, протягом яких вартість його автомобіля значно зменшилась.

Вказав, що 04 січня 2019 року між його представником та відповідачем сталась телефонна розмова, в ході якої відповідачу запропоновано повернути йому автомобіль, але ОСОБА_3 відмовився, пославшись на здійснення його продажу.

Просив накласти арешт на автомобіль ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1994 року випуску, колір - зелений, шасі НОМЕР_2 , легковий седан - В.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 22 січня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу - скасувати та накласти арешт на автомобіль ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1994 року випуску, колір - зелений, шасі НОМЕР_2 , легковий седан - В.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини, що мають знаення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права.

Зокрема, зазначив, що не вжиття заходів забезпечення позову може призвести до фактичного його знищення засобом розборки та продажу на запчастини, що унеможливить його передачу власнику; що суд першої інстанції не врахував, що спірний автомобіль реалізовано невідомим особам.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

30 березня 2020 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_3 надійшли заперечення, в яких він, зокрема, виклав свою незгоду з позовними вимогами позивача та надав пояснення по суті спору. Зазначив, що протягом 2009 - 2020 року він користувався різними транспортними засобами, тому від якого транспортного засобу на фото ключі, він не пам`ятає. Вказав, що дійсно ОСОБА_1 видав йому генеральну довіреність на користування зазначеним вище автомобілем. Однак, в подальшому ОСОБА_1 з невідомих йому причин спірний автомобіль йому не передав та протягом тривалого часу на телефонні дзвінки не відповідав, усіляко уникав зустрічі з ним.

В судове засідання учасники справи не з`явилися. Матеріали справи містять відомості про належне повідомлення учасників справи.

30 березня 2020 року від ОСОБА_3 та представниці позивача надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності, які задоволено.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вимог закону, обставин справи, судова колегія вважає за можливе розглянути справу за відсутністю учасників справи.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали оскарження ухвали, обговоривши доводи апеляційної скарги зазначає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, ухвалу судді - скасувати.

Ухвала судді суду першої інстанції мотивована тим, що позивачем не зазначено жодних ризиків та не надано доказів того, що існує реальна загроза невиконання або утруднення виконання можливого рішення суду, тому підстав для вжиття заходів забезпечення позову не вбачається.

З таким висновком судді суду першої інстанції судова колегія не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 2 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених претензій позивача (заявника). Вжиття заходів забезпечення позову є правом суду, а не його обов`язком. Тому при вирішенні питання щодо заяви про забезпечення позову суд враховує не лише доводи, викладені у відповідній заяві, а й інші наявні матеріали цивільної справи.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі, задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист якого просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або грошові кошти), що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Як вбачається з матеріалів оскарження ухвали у провадженні суду першої інстанції перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії, а саме, повернути автомобіль позивачеві.

Ухвалою судді Московського районного суду м. Харкова від 22 січня 2020 року відкрито провадження у справі.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що він видав на ім`я ОСОБА_3 нотаріально посвідчену довіреність на управління автомобілем та передав автомобіль в оренду за усною домовленістю з відповідачем. В подальшому позивач скасував вищевказану довіреність, однак ОСОБА_3 відмовив йому у поверненні автомобіля, у зв`язку з чим між сторонами виник спір.

Оскільки спірний автомобіль може бути відчужено чи знищено, він вважав, що є необхідність забезпечити позов шляхом накладення арешту на вказаний транспортний засіб.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції не врахував, що вказаний автомобіль дійсно є предметом спору між сторонами і що його відчуження чи знищення може ускладнити або унеможливити виконання можливого рішення суду на користь позивача.

Прагнучи відновити своє право власності на спірне рухоме майно, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який має майновий характер. Враховуючи, що у разі відчуження або знищення вказаного майна, відновлення його порушених чи оспорюваних прав або інтересів буде неможливим, оскільки він буде вимушений здійснювати додаткові процесуальні дії для відновлення свого порушеного права, зокрема, залучати до участі у справі нових учасників, пред`являти нові позовні вимоги, тощо, що призведе до порушення строків розгляду даної справи, він правомірно звернувся з заявою про забезпечення позову.

Зазначене узгоджується з правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 372/135/19-ц (провадження № 61-13744св19), від 11 грудня 2019 року у справі № 483/478/19-ц (провадження № 61-11623св19).

Виходячи з того, що позов стосується порушеного права власності, а невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити та унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист, поновлення порушених та оспорюваних прав або інтересів ОСОБА_1 , судова колегія вважає за необхідне вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження спірного рухомого майна, задовольнивши заяву частково, виходячи з обставин справи та змісту заяви. При цьому, ризик унеможливлення ефективного захисту прав позивача у справі буде усунуто.

Крім того, судова колегія звертає увагу на положення частини першої статті 150 ЦПК України, які не виключають можливість вжиття заходів забезпечення позову щодо майна, що не належить відповідачу, якщо це питання становить предмет спору.

Матеріали справи свідчать про те, що предметом спору є спірний автомобіль, право власності якого оспорюється.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 вересня 2019 року по справі № 175/59/18, провадження № 61-37158св18.

Таким чином, постановляючи ухвалу, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та формально вирішив це питання.

При цьому судова колегія зазначає, що заходи забезпечення позову є тимчасовими і в разі вирішення спору між сторонами можуть бути скасовані.

Враховуючи, що порушення норм процесуального права є підставою для скасування судового рішення, судова колегія вважає за необхідне судове рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким заяву позивача про забезпечення позову задовольнити частково з підстав, зазначених вище.

Оскільки справа по суті позовних вимог не розглядається, питання щодо судових витрат наразі не вирішується.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Ухвалу судді Московського районного суду м. Харкова від 22 січня 2020 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження автомобіля марки ВАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , 1994 року випуску, колір - зелений, шасі НОМЕР_2 , легковий седан - В.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді С.С. Кругова

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.