Справа № 278/2465/18
Провадження №2/278/141/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2020 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.,

секретаря с/з - Яцюрук С.В.,

за участю учасників справи:

представника позивача - ОСОБА_1 ,

відповідачів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачів - ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2018 року позивач ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку, що укладений 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Д.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 01 липня 2006 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 кошти у розмірі 40955 гривень, що в еквіваленті становить 8110 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2011 року. Відповідач свого обов`язку з повернення грошових коштів не виконав, що стало підставою для звернення позивача до суду. 10 квітня 2018 року заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 01 липня 2006 року у розмірі 246244,16 гривень. Рішення суду звернено до виконання. 20 листопада 2015 року відповідач ОСОБА_2 уклав договір дарування частини житлового будинку для приховання свого майна, для невиконання свого зобов`язання перед позивачем.

Таким чином, на думку позивача, оспорюваний договір дарування був укладений не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а за для формальної зміни власника будинку, з метою його приховування від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання рішення суду щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 грошових коштів.

Представник позивача позов підтримав з підстав зазначених в ньому.

Відповідачі та їх представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, пояснили, що договір дарування не був вчинений з метою приховання майна для виконання рішення суду.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 липня 2006 року між ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики за умовами якого ОСОБА_5 передав ОСОБА_2 кошти у розмірі 40955 гривень, що в еквіваленті становить 8110 доларів США зі строком повернення до 31 грудня 2011 року (а.с.14).

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2014 року позов ОСОБА_5 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 01 липня 2006 року в розмірі 171308 гривень 68 копійок та судових витрат в розмірі 1713 гривень 08 копійок, яке рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року змінено, зменшено розмір стягнутої суми заборгованості за договором позики від 01 липня 2006 року з 171308 гривень 68 копійок до 43708 гривень 50 копійок, судових витрат з 1713 гривень 08 копійок до 437 гривень 09 копійок (а.с.16-17).

Постановою державного виконавця Богунського відділу ДВС Житомирського МУЮ Юрчука Ю.В. від 26 листопада 2015 року відкрито виконавче провадження №49477032 з виконання виконавчого листа №295/12291/14-ц виданий Богунським районним судом м.Житомира 25 листопада 2015 року (а.с.18).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року заочне рішення Богунського районного суду м.Житомира від 30 вересня 2014 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.19-21).

Заочним рішенням Богунського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2018 року позов ОСОБА_5 задоволено та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики від 01 липня 2006 року в розмірі 8110 доларів, що за офіційним курсом НБУ станом на 10 квітня 2018 року складає 211078 гривень 16 копійок, 35166 гривень - 3% річних, а всього 246244 гривні 16 копійок та судових витрат в розмірі 2462 гривні 44 копійки (а.с.22).

20 листопада 2015 року ОСОБА_2 безоплатно передав у власність (подарував) ОСОБА_3 34/100 ідеальних частин житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.25-26).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Така правова позиція сформована у постановах ВСУ від 9 серпня 2017 року у справі № 6-2690цс16, від 19 жовтня 2016 року у справі №6-1873цс16.

Згідно ч.ч.2,3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне домоволодіння від ОСОБА_2 до його дружини ОСОБА_3 , та встановив наявність умислу на укладення договору дарування майна між близькими родичами з метою приховання цього майна від виконання в майбутньому за його рахунок грошових зобов`язань, шляхом звернення стягнення на це майно, окрім того відповідач ОСОБА_2 проживає в житловому будинку.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Разом з тим, відчуження відповідачем ОСОБА_2 частини житлового будинку шляхом укладення договору дарування не може використовуватися ним, як учасником цивільного обороту для уникнення сплати заборгованості або виконання судового рішення про стягнення боргу.

Відповідач ОСОБА_2 , відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своїй дружині ОСОБА_3 , був обізнаний про судове рішення про стягнення з нього заборгованості на користь позивача, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Тому суд не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 06 березня 2019 року у справі №61-156св17).

За викладених вище обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсними підлягають задоволенню в повному обсязі.

У відповідності до ст.141 ЦПК України, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають до стягнення на користь ОСОБА_5 понесені останнім витрати по сплаті судового збору в сумі по 352,40 гривень з кожного.

Керуючись ст.ст.5, 12, 13, 81, 211, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст.ст.202, 203, 215, 234 ЦК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку АДРЕСА_1 , укладений 20 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним державним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. зареєстрований в реєстрі №6672.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в дольовому порядку на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок, а саме по 352 гривні 40 копійок з кожного.

Рішення може бути оскаржене, шляхом подання апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 16 жовтня 2020 року.

Суддя: І. В. Зубчук