Судді Львівського апеляційного суду Савуляка Р.В. стосовно постанови колегії суддів Судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного судувід 26 листопада 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-
У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася із зазначеним позовом у якому з врахуванням уточнених вимог просила, поділити спільне майно подружжя та визнати за нею право власності на Ѕ частку у праві спільної власності на будинок АДРЕСА_1 та право власності на Ѕ частку у праві спільної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0481 га, стягнути з відповідача на її користь 49 132,77 грн. як компенсацію Ѕ частки вартості автомобіля марки Peugeot, модель Expert, 2003 року випуску.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2018 року позов задоволено.

Ухвалено визнати за ОСОБА_1 право на Ѕ частку у праві спільної власності на будинок АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право на Ѕ частку у праві спільної власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0481 га; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 49 132,77 грн. як компенсацію вартості автомобіля марки Peugeot модель Expert, 2003 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який був зареєстрований в РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України у Львівській області 6 грудня 2006 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині поділу житлового будинку та земельної ділянки суд першої інстанції дійшов висновку про те, що з 1993 року і по даний час позивачкою разом з відповідачем спільно здійснювалися ремонтно-будівельні роботи будинку АДРЕСА_1 . До моменту початку будівництва будинок складався з одного поверху та Новосельським належали наступні приміщення два коридори 4,3 м.кв. і 5,6 кв.м., дві житлові кімнати 15,6 м.кв. та 15,7 м.кв., кухня 10,8 м.кв. та кладова 0,5 м.кв.

Після проведення всіх ремонтно-будівельних робіт будинок АДРЕСА_1 складався з двох поверхів та до квартири ОСОБА_3 належали наступні приміщення: на 1 поверсі хол 18,7 м.кв, три житлові кімнати площею 18.5 м.кв., 15,6 м.кв. та 15,5 м.кв., ванна площею 4,1 м.кв., вбиральня 0,8 м.кв. та кухня 11,4 м.кв.; на 2 поверсі хол 14,4 м.кв., санвузол 3,7 м.кв., три житлові кімнати 18,3 м.кв., 19,4 м.кв. та 33,4 м.кв., балкон 1,4 м.кв.

Зважаючи, що у період перебування в шлюбних відносинах позивач постійно здійснювала трудову діяльність, мала постійне місце праці та отримувала заробітну плату, а відповідач ніде не працював, будинок значно збільшився в об`ємі та зросла його вартість, то це майно слід вважати об`єктом права спільної власності подружжя, і враховуючи норму ч.1 ст.70 СК України позивачці належить Ѕ частка у праві власності на цей будинок, та відповідно до положень ст.ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України Ѕ частка на земельну ділянку для обслуговування частини будинку.

Постановою Львівського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 листопада 2018 року в частині визнання за ОСОБА_1 права на Ѕ частку у праві спільної власності на будинок АДРЕСА_1 та права на Ѕ частку у праві спільної власності на земельну ділянку площею 0,0481 га за адресою: АДРЕСА_1 скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що за кошти, які були особистою власністю відповідача, було проведено ремонтно-будівельні роботи по розширенню та покращенню спірного будинку у 1997-1999 роках та придбані матеріали, використані для проведення робіт у 2003-3004 роках.

Колегія вважала встановленим, що за рахунок проведення в період з 1997 року по 2020 рік ремонтно - будівельних робіт по розширенню будинку АДРЕСА_1 ринкова (дійсна) вартість, яке було особистою власністю відповідача, зросла на 38,9 %, в тому числі, за рахунок ремонтно-будівельних робіт, проведених за особисті кошти відповідача, відбулось збільшення ринкової вартості майна, яке до проведення ремонтно-будівельних робіт було особистою приватною власність відповідача зросла на 17,8 %.

Таке збільшення вартості не є істотним в розумінні ст.62 СК України.

Оскільки відсутні підстави для визнання будинку АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності, то й відсутні підстави для поділу земельної ділянки для обслуговування цієї частини будинку. Відповідач ОСОБА_3 є власником частки розміром 5/6 у справі спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0577 га за цією адресою. Власником частки розміром 1/6 у заначеному праві є ОСОБА_4 .. Зі змісту нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Пелех О.З. договору від 06 листопада 2007 року, зареєстрованого за №5160 вбачається, що співвласники за їх взаємною згодою встановлено порядок користування цією земельною ділянкою площею 0,0577 га без зміни правового режиму власності на земельну ділянку.

З таким висновком колегії суддів не погоджуюся із наступних підстав.

Пунктом 2 частини першої статті 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

Згідно з частиною першою статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Для застосування статті 62 СК України збільшення вартості майна повинне відбуватися внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.

Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.

У постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц Велика Палата Верховного Суду висловила таку правову позицію.

Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73).

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

Отже, першою умовою виправданості втручання у права, гарантовані статтею першою Протоколу №1 до Конвенції є те, що воно має бути передбачене законом.

У статті 62 СК України таке втручання у право особистої приватної власності передбачено. У цій статті вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак при цьому обмежуються саме права особистої власності одного з подружжя, а відтак зменшується обсяг правомочностей колишнього одноособового власника.

Тому у самому законі, статті 62 СК України передбачені умови, за яких таке втручання у право власності буде не лише законним, але і необхідним з точки зору забезпечення інтересів іншого, не власника, з подружжя та гарантуватиме дотримання балансу інтересів кожного з подружжя.

Зі змісту статті 62 СК України вбачається, що втручання у право власності може бути обґрунтованим, та дотримано балансу інтересів подружжя, у разі наявності у сукупності двох факторів: 1) істотність збільшення вартості майна; 2) таке збільшення вартості пов`язане зі спільними трудовими чи грошовими затратами або затратами другого з подружжя, який не є власником.

Як трудові затрати необхідно розуміти особисту чи спільну трудову діяльність подружжя. Така діяльність може бути направлена на ремонт майна, його добудову чи перебудову, тобто дії, що потягли істотне збільшення вартості такого майна.

Грошові затрати передбачають внесення особистих чи спільних коштів на покращення чи збільшення майна. Наявність істотного збільшення вартості є оціночним поняттям, тому у конкретній справі рішення про задоволення чи відмову у задоволенні позову приймається судом з урахуванням усіх його обставин.

Істотність має визначальне значення, так як необхідно враховувати не лише збільшення остаточної вартості в порівнянні з первинною оцінкою об`єкта, однак співвідносити і у співмірності з одиницями тенденцій загального удорожчання конкретного майна, інфляційними процесами, якісні зміни характеристик самого об`єкта та ту обставину, що первинна оцінка чи сам об`єкт стають малозначними в остаточній вартості об`єкта власності чи у остаточному об`єкті.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що істотність збільшення вартості майна підлягає з`ясуванню шляхом порівняння вартості майна до та після поліпшень внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Тобто істотність збільшення вартості має відбутися така, що первинний об`єкт нерухомості, який належав одному з подружжя на праві приватної вартості, розчиняється, нівелюється, втрачається чи стає настільки несуттєвим, малозначним у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя чи іншого з подружжя, який не є власником.

За загальною практикою мають враховуватися капітальний ремонт чи переобладнання житла, тобто значне перетворення об`єкта нерухомості.

Поточний ремонт житла, зміна його призначення з житлового на нежитлове без капітального переобладнання не буде надавати підстав для визнання такого об`єкта спільною сумісною власністю подружжя, оскільки значних перетворень сам об`єкт не зазнав і не можна вважати ці перетворення такими, що істотно збільшили вартість майна.

У такому випадку, якщо суд встановить наявність понесених затрат з боку іншого подружжя - не власника, однак не визнає такі затрати істотними, то цей з подружжя може вимагати грошової компенсації понесених затрат, якщо такі затрати понесені під час перебування у шлюбі.

Другий чинник істотності такого збільшення має бути пов`язаний із спільними затратами грошових коштів або трудовими затратами. Сам факт перебування осіб у шлюбі у період, коли особисте майно чи його вартість істотно збільшилося, не є підставою для визнання його спільним майном.

Істотне збільшення вартості майна обов`язково і безумовно має бути наслідком спільних трудових чи грошових затрат або затрат іншого, не власника майна, з подружжя. Тобто вирішальне значення має не факт збільшення вартості сам по собі у період шлюбу, а правова природа збільшення такої вартості, шляхи та способи збільшення такої вартості, зміст процесу збільшення вартості майна.

Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інших чинників, які не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат подружжя чи іншого, не власника, з подружжя, у майно, не повинні враховуватися у зв`язку з тим, що законодавець у статті 62 СК України не називає їх як підстави для визнання особистого майна одного з подружжя спільним майном.

В іншому випадку, у разі збільшення вартості майна внаслідок тенденції загального удорожчання об`єктів нерухомості, інфляційних та інших об`єктивних процесів, не пов`язаних з внесками подружжя чи одного з них, визнання особистого майна одного з подружжя спільною сумісною власністю подружжя буде нести, як наслідок, непропорційне втручання у власність майна одного з подружжя, який набув таку власність до шлюбу.

При посиланні на вимоги статті 62 СК України як на підставу виникнення спільної сумісної власності подружжя, позивач має довести, що збільшення вартості майна є істотним і у таке збільшення були вкладені її окремі (власні) кошти чи власна трудова діяльність.

Судом встановлено, що 01 травня 1993 року між позивачем, ОСОБА_1 , та відповідачем, ОСОБА_3 , було укладено шлюб про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбів 01 травня 1993 р. зроблено актовий запис №671.

Відповідач ОСОБА_3 станом на 1993 рік мав на праві власності 5/6 будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується реєстраційним посвідченням №58 від 09 січня 1989 року виданим Львівським міжміським бюро технічної інвентаризації на підставі договору дарування посвідченого П`ятою львівською держнотконторою 28 листопада1988 р.

З 1993 року і по цей час позивачкою разом з відповідачем спільно здійснювались ремонтно-будівельні роботи по розширенню цього будинку АДРЕСА_1 та значного покращення умов проживання в ньому.

До моменту початку будівництва будинок складався з одного поверху та ОСОБА_3 належали наступні приміщення два коридори 4,3 м.кв. і 5,6 кв.м., дві житлові кімнати 15,6 м.кв. та 15,7 м.кв., кухня 10,8 м.кв. та кладова 0,5 м.кв. Ще одна житлова кімната площею 12,4 м.кв. належала іншим співвласникам 1/6 будинку (т.2 а.с.2-9)

Після проведення всіх ремонтно-будівельних робіт будинок АДРЕСА_1 складався з двох поверхів та до квартири ОСОБА_3 належали наступні приміщення: на 1 поверсі хол 18,7 м.кв, три житлові кімнати площею 18.5 м.кв., 15,6 м.кв. та 15,5 м.кв., ванна площею 4,1 м.кв., вбиральня 0,8 м.кв. та кухня 11,4 м.кв.; на 2 поверсі хол 14,4 м.кв., санвузол 3,7 м.кв., три житлові кімнати 18,3 м.кв., 19,4 м.кв. та 33,4 м.кв., балкон 1,4 м.кв. (т.1 а.с.7-14).

Згідно акту державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 24 листопада 2003 року за адресою АДРЕСА_1 загальна площа реконструйованого будинку становить 175,2 кв.м., житлова 120,7 к.м. (т.2 в.с.12-13), проти 52 кв.м. загальної площі та 43,7 житлової до реконструкції цього будинку(т.2 а.с.4-5).

Порівняльний аналіз старого та нового технічних паспортів на вказаний будинок дає підстави для висновку про те, що в результаті перебудови та надбудови істотно збільшилася вартість спірного будинку, первинний об`єкт нерухомості, який належав на праві власності ОСОБА_2 з одноповерхового став двоповерховим повністю розчинився, нівелювався, у порівнянні із тим об`єктом нерухомого майна, який з`явився під час шлюбу у результаті спільних трудових чи грошових затрат подружжя.

Жодна із кімнат старого будинку не зберегла свою автентичність у новому будинку. Подружжям були проведені значні добудови та перебудови на першому поверсі, По новому були проведені електрика, сантехніка, столярка, оздоблювальні внутрішні та зовнішні роботи, повністю добудовано другий поверх.

Зазначені обставини підтвердив в суді першої інстанції син позивачки та відповідача ОСОБА_3 , який вказав, що батьки робили добудову та ремонт разом за спільні кошти.

Беззаперечно встановлено, що таке збільшення були вкладені власні кошти ОСОБА_1 .

Адже встановлено, що саме позивачка весь період коли велося будівництво та перебудова будинку працювала учителем та викладачем і мала офіційний дохід.

Згідно наявних в матеріалах справи копій довідок про заробітну плату за період з вересня 1997 року по серпень 2013 року загальний дохід ОСОБА_1 складав 429 591,41 гривень.

Відповідач, як правильно встановлено в суді першої інстанції, за період перебування у шлюбі з ОСОБА_1 фактичної трудової діяльності не здійснював, офіційно не працював.

Таким чином, зважаючи на те, що при утримання, реконструкції та здійснень покращень у будинку АДРЕСА_1 , активну трудову та фінансову участь брала позивачка, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в результаті такої діяльності цей об`єкт був значно збільшений в об`ємі та значно зросла його вартість, а тому такий об`єкт нерухового майна слід вважати об`єктом права спільної сумісної васності подружжя, а тому враховуючи норму ч.1 ст.70 СК України позивачці належить Ѕ частки у праві приватної власності на цей будинок.

Такий висновок суду першої інстанції повністю відповідає правовій позиції Великої Палата Верховного Суду висловленої постанові від 22 вересня 2020 року у справі №214/6174/15-ц.

У доводах апеляційної скарги відповідач також зазначає, що обставина отримання ним 07 червня 1997 року в дар від сестри ОСОБА_5 та її чоловіка 11 000 доларів США встановлена рішенням Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №464/9747/15-ц. Однак таке твердження є безпідставним, оскільки вказаним рішенням Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено та скасовано рішення Сихівського районного суду м. Львова та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 13 грудня 2017 року. та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_7 про визнання договору дарування 11 000 доларів США від 07 червня 1997 року дійсним.

Верховним Своєму у своєму рішенні зазначено, що договір дарування валютних цінностей виконали саме відповідачі , саме вони за договором зобов`язались передати позивачу кошти, проте позову про визнання договору дарування дійсним відповідачі по справ не пред`являли, у зв`язку з чим безпідставним є твердження позивача, які і висновки судів про те,що права позивача, як обдарованого порушені, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули.

Зважаючи на викладене у ОСОБА_2 відсутні законні підтвердження того, що він набув у власність 11000 доларів США внаслідок їх дарування сестрою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ..

Отже, кошти котрі отримав відповідач від сестри ОСОБА_5 та які в подальшому, як зазначає сам відповідач вклав в ремонтно-будівельні роботи будинку АДРЕСА_1 не являються договором дарування, а тому до них не можна застосовувати норму п.2 ч.1 ст.57 СК України.

У зв`язку з цим не можна брати до уваги й висновок оціночно будівельної, будівельно технічної експертизи №477 від 12 квітня 2018 року якою встановлено, що за рахунок проведення в період з 1997 року по 2010 рік ремонтно-будівельних робіт по розширенню будинку АДРЕСА_1 ринкова (дійсна) вартість майна, яке було особистою власністю відповідача, зросла на 38,9%, в тому числі, за рахунок ремонтно-будівельних робіт, проведених за особисті кошти відповідача, відбулось збільшення ринкової вартості майна на 21,1%, а за рахунок робіт, проведених за спільні кошти подружжя, ринкова вартість майна, яке до проведення ремонтно-будівельних робіт було особистою приватною власністю відповідача, зросла на 17,8%, оскільки, як встановлено вище, особистих коштів в сумі 11000 доларів США ОСОБА_3 не мав, і дані кошти не можна було враховувати при визначенні ринкової вартості майна, та збільшення його вартості.

Відповідно до норми ч.1 ст.120 ЗК України та ч.1 ст.377 ЦК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоповерхового), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника.

Згідно ч.4 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, відповідно до положень ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не зазначена законом.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією ВСУ висловленою у п.18-2 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання за ОСОБА_8 права спільної сумісної власності на Ѕ частки у справі спільної власності на будинок АДРЕСА_1 , то до останньої, відповідно, повинна перейти Ѕ частка у власності на земельну ділянку за вказаною адресою.

Наведених вище обставин та практики судів касаційної інстанції не враховано судом апеляційної інстанції внаслідок чого було скасовано законне, обгрунтоване та справедливе рішення суду першої інстанції.

Суддя Львівського

апеляційного суду Савуляк Р.В.