ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/1157/19 Номер провадження 22-ц/814/979/20Головуючий у 1-й інстанції Путря О. Г. Доповідач ап. інст. Кривчун Т. О.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2020 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Кривчун Т.О.

Суддів: Пилипчук Л.І., Чумак О.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В :

У травні 2019 року позивач звернувся до місцевого суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , посилаючись на те, що він вирішив придбати у мешканців с. Супрунівка Полтавського району, серед яких була і відповідач, земельні ділянки.

Зазначає, що 21.07.2016 року, згідно відомості на отримання коштів за продаж земельної ділянки, передав відповідачу грошові кошти в сумі 40000,00 гривень , як плату за договором купівлі-продажу земельної ділянки, який мав бути укладений між сторонами в майбутньому, а саме на протязі місяця. Проте даний договір з вини відповідача укладено не було, грошові кошти йому не повернуті.

З урахуванням наведеного прохав стягнути на його користь кошти в розмірі 40000,00 грн , які отримані відповідачем без достатніх правових підстав.

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року взадоволенні позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (АДРЕСА_1 , ідентифікаційний код НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_2 ), про стягнення коштів, відмовлено.

З вказаним рішенням не погодився позивач, який в поданій апеляційній скарзі, посилаючись на порушення та неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що, за відсутності укладеного між сторонами договору, місцевий суд, дійшов невірного висновку про існування між сторонами договірних правовідносин, які регулюються договором купівлі-продажу майна і, як наслідок, - отримання відповідачем коштів, факт чого сторонами не заперечується і підтверджений належними і допустимими доказами.

Вказує, що місцевий суд в оскаржуваному рішенні безпідставно посилався на показання свідків, які не були точними, оскільки жоден зі свідків не чув особисто відповідних розмов та не бачив факту передачі грошей.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач скаргу не визнала, прохала залишити її без задоволення, а рішення місцевого суду без змін, посилаючись на те, що, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то грошові кошти в сумі 40000,00 грн., які позивач передав відповідачу згідно відомості на отримання коштів про продаж власної земельної ділянки, на думку ОСОБА_2 , є саме авансом.

Зауважує, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Відтак, на думку відповідача, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, виключає можливість задоволення позову в порядку ст.1212 ЦК України. В такому випадку, права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.

Апеляційний суд, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

У відповідності до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст.264 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку, серії НМ №405978 від 29.08.2012 року, виданого на підставі розпорядження голови Полтавської РДА від 22.11.2011 №1147, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га, кадастровий номер :00:020:0024, яка розташована на території Супрунівської сільської ради Полтавського району та області (за межами населеного пункту) (а.с.41).

Установлено, що сторони по справі домовились про укладення договору купівлі-продажу належної відповідачу на праві власності вищевказаної земельної ділянки, у зв"язку з чим позивач передав відповідачугрошові кошти в розмірі 40000,00 грн. в рахунок плати за майбутнім договором купівлі - продажу земельної ділянки, що підтверджується відомістю на отримання коштів за продаж земельної ділянки, за підписом ОСОБА_2 (а.с.7).

Також, місцевим судом установлено та не заперечується сторонами по справі, що в обумовлений сторонами строк договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений не був.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд виходив із того, що, оскільки договір купівлі-продажу земельної ділянки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами укладено не було, а вони лише домовились укласти такий договір у майбутньому, то грошові кошти у розмірі 40000,00 грн., які позивач передав відповідачу згідно відомості на отримання коштів про продаж власної земельної ділянки, були передані саме як аванс та не підлягають поверненню, доказів їх отримання відповідачем без достатніх правових підстав не надано. Окрім того, місцевим судом установлено, що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст.1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів.

Такі висновки суду першої інстанції в повній мірі відповідають встановленим по справі обставинам та нормам матеріального права, виходячи з наступного.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини 1 стаття 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Статтею 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання.

Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

З огляду на викладене, на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.

Так, місцевим судом установлено, що між сторонами по справі було досягнуто попередньої домовленості щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу належної ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2,0 га, кадастровий номер :00:020:0024, на виконання якої ОСОБА_1 було передано відповідачу спірну суму грошей - 40000,00 грн.

Відтак, на підставі детального аналізу обставин справи та норм закону, місцевим судом було вірно визначено правову природу спірних правовідносин як зобов`язальні.

При цьому, оскільки грошові кошти в сумі 40000,00 грн. були передані позивачем відповідачу в рахунок виконання умов майбутнього договору, то вони є авансом.

Разом із тим, при подачі позову ОСОБА_1 посилався на положення ст.1212 ЦК України, відповідно до якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч.ч.1,2 ст.1212 ЦК України).

При цьому, Верховний Суд України у постанові від 24.09.2014 р. №6-122цс14 зробив правовий висновок, зазначивши, що ст.1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Таким чином, норми ст.ст.1212, 1213 ЦК України, застосовуються до позадоговірних зобов`язань. Відповідно, якщо суд встановлює наявність між сторонами договірних зобовязань, то застосування до таких відносин норми ст.1212 ЦК України є неправильним (постанова від 14.10.2014 р. у справі №3-129гс14, постанова від 25.02.2015 р. у справі №3-11гс15, постанова від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15 та ін.).

Відтак, апеляційний суд погоджується з висновком місцевого суду стосовно того, що, встановлені факти свідчать, що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст.1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів.

З урахуванням наведеного, оскільки позивач звернувся до суду з позовом, який є неналежним способом захисту його порушеного права, то місцевим судом було правомірно відмовлено в його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги стовно того, що за відсутності укладеного між сторонами договору, висновок місцевого суду про наявність між сторонами договірних правовідносин є помилковим, суд апеляційної інстанції до уваги не приймає, оскільки обома сторонами визнавалось, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки та саме на виконання відповідного майбутнього договору і було передано спірну суму грошей.

Творення апелянта про безпідставне посилання в оскаржуваному рішенні суду на показання свідків, колегія суддів також оцінює критично, оскільки місцевий суд, на підставі ст.89 ЦПК України, оцінив всі надані сторонами докази, зокрема, і показання свідків, що не є порушенням норм закону.

Інші доводи апеляційної скарги не містять нових засобів доказування, не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до незгоди із судовим рішенням без належного обґрунтування нормами права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази, на підставі яких дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин підстав для скасування рішення місцевого суду з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 23 січня 2020 року, - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

ГОЛОВУЮЧИЙ Т.О. Кривчун

СУДДІ Л.І. Пилипчук

О.В. Чумак