Ухвала

09 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 591/5069/16-ц

провадження № 61-14350ск20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення юридичних фактів, порушення прав споживача та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про визнання договору поруки таким, що не відбувся,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Профіт Капітал»), треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення юридичних фактів, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: визнати кредитний договір від 06 липня 2007 року № 014/9804/82/75292 укладеним на фактично одержану позичальником суму коштів; визнати факт порушення його прав, передбачених Законом України від 27 березня 2014 року № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» і Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Позов ОСОБА_1 обґрунтовано тим, що 06 липня 2007 року між ним та Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є АТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/9804/82/75292, за умовами якого банк зобов`язався надати йому як позичальнику кредитні кошти в розмірі 30 000 доларів США. Однак 09 липня 2007 року він отримав лише 25 000 доларів США. Іншу частину кредитних коштів банк йому не видав. Оскільки банк не виконав взятих за себе зобов`язань, то згідно зі статтею 538 Цивільного кодексу України він має право зупинити виконання свого обов`язку чи відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. На виконання Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію» 05 березня 2015 року його було призвано на військову службу до Збройних Сил України, тому будь-які нарахування за кредитним договором є незаконними.

У листопаді 2016 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «ФК «Профіт Капітал» про визнання договору поруки таким, що не відбувся, в якому просив визнати договір поруки від 03 липня 2007 року таким, що не відбувся.

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 обґрунтовано тим, що 03 липня 2007 року між ним та АТ «Райффайзен Банк Аваль» було укладено договір поруки. Примірник вказаного договору він не отримував, зі змістом кредитного договору від 06 липня 2007 року № 014/9804/82/75292 він не ознайомлений, оскільки 03 липня 2007 року цього договору не існувало, про обсяг відповідальності його не повідомили, умови кредитування, під які відсотки надані кредитні кошти, коли внесені зміни, йому не відомо, дата внесення змін не встановлена. У 2012 році під час розгляду Зарічним районним судом міста Суми справи № 1805/4363/2012 про стягнення заборгованості за кредитом йому стало відомо, що у первинний договір поруки від 03 липня 2007 року було незаконно внесено зміни.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «Райффайзен Банк Аваль», ТОВ «ФК «Профіт Капітал», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , та позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Постановою Сумського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Зарічного районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року - без змін.

28 вересня 2020 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і переглянути справу згідно з нормами чинного законодавства і правовими висновками Верховного Суду.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: 1) справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметами позовів у цій справі є встановлення юридичних фактів, порушення прав споживача та визнання договору поруки таким, що не відбувся.

Згідно з частиною четвертою статті 274 ЦПК України ця справа не відноситься до тієї категорії справ, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень з цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 904/8549/17, від 17 липня 2019 року у справі № 810/719/18, від 26 грудня 2019 року у справі № 724/716/16-а, від 23 квітня 2020 року у справі № 811/1470/18, а також правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 724/716/16-а викладено такий висновок: «Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. При цьому обов`язком суду є встановлення належності відповідачів та їх заміна у разі необхідності». Висновки судів попередніх інстанцій узгоджуються з наведеними правовими висновками Верховного Суду. В оскаржуваних судових рішеннях викладено зміст вимог позивачів та визначено предмет їх позовів. Крім того, місцевим судом було встановлено належність відповідачів у справі.

Що стосується аргументів заявника про неврахування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 11 липня 2018 року у справі № 904/8549/17, від 17 липня 2019 року у справі № 810/719/18, від 23 квітня 2020 року у справі № 811/1470/18, а також правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, то вони зводяться виключно до незгоди заявника з оцінкою судами попередніх інстанцій наявних у справі доказів. Заявник вважає, що зібраних у справі доказів недостатньо для правильного вирішення справи по суті, а ті докази, які покладені в основу судових рішень, є неналежними. Відповідно до частини другої статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначення у постанові Сумського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року про можливість оскарження цієї постанови в касаційному порядку не є підставою для перегляду справи судом касаційної інстанції, оскільки такий перегляд не відповідатиме положенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині права особи на розгляд справи судом, встановленим законом.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягає окремому розгляду клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Зарічного районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року та постанови Сумського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 29 жовтня 2019 року та постанову Сумського апеляційного суду від 17 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал», треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про встановлення юридичних фактів, порушення прав споживача та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Профіт Капітал» про визнання договору поруки таким, що не відбувся.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

М. Ю. Тітов