Справа № 766/3216/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року Високопільський районний суд Херсонської області у складі:

головуючого судді Дамчука О.О.

за участю секретаря Єфіменко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Високопілля цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України АРКрим , без згоди батька.

в с т а н о в и в:

Позивач звернулася до суду з надалі уточненим позовом посилається на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народила сина, ОСОБА_3 , про що 23.05.2018 року складено відповідний актовий запис № 330 Суворовським районним у м. Херсоні ВДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Херсонській області. Відповідно до свідоцтва про народження від 23.05.2018 року, батьком дитини є ОСОБА_2 , але на реєстрацію запису у свідоцтві про народження дитини, як батька дитини ОСОБА_2 позивач не надавала своєї згоди, оскільки відповідач здійснив реєстрацію дитини на своє прізвище та по-батькові без її участі. На даний час у Херсонському міському суді Херсонської області слухається цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по про усунення перешкод у відвідуванні та побаченні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та зустрічна позовна заява про позбавлення відповідача батьківських прав (№ справи: 766/104/19). Дитина знаходиться повністю на утриманні позивача, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, її фізичним, духовним, моральним розвитком не займається, матеріально не допомагає. Позивач має намір відвідати своїх батьків, бабусю, які проживають на окупованому півострові АР Крим, м. Ялта з метою організації свята для дитини та відпочинку на узбережжі моря, що значно покращить фізичний та моральний стан дитини. 31.01.2020 року позивач звернулася письмово до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дитини у період з 01.04.2020 року по 01.05.2020 року, зазначила про те, що готова взяти на себе витрати по нотаріальному оформленню згоди батька на виїзд дитини. Направила зазначений лист на адресу відповідача поштовою кореспонденцією із повідомленням про вручення, що підтверджується копією фіскального чеку від 31.01.2020 року. Відповідно до повідомлення про вручення такого листа відповідачу, ОСОБА_2 отримав його особисто 03.02.2020 року, проте станом на 24.02.2020 року відповідач відповіді не отримала. Оскільки, відповідач в добровільному порядку не надає дозволу на виїзд дитини до АР Крим, м. Ялта, позивач змушена звернутися із позовом до суду. Зважаючи на карантинні обмеження, у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19) контрольно-пропускні пункти (далі - КПП) з окупованим Кримом на даний час закриті для виїзду громадян України, які не мають кримської прописки, а відтак на даний час позовні вимоги позивача в силу форс-мажорних обставин стали неактуальними. Просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 до АР Крим, м. Ялта у період з 15 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року, з метою відвідання близьких родичів та оздоровлення дитини та зазначити у резолютивній частині рішення про можливість продовження дії рішення (у разі закриття КПП на період дії рішення), з моменту відкриття контрольно - пропускних пунктів в`їзду та виїзду на межі з Кримом, терміном до 1 місяця.

Зобов`язати Орган опіки та піклування, в особі Служби у справах дітей надати висновок відносно доцільності виїзду дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 до АР Крим, м Ялта у період з 15 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року , з метою відвідання близьких родичів та оздоровлення дитини. Стягнути з відповідача суму судових витрат у розмірі 840,80 грн.

У судове засідання позивач не з`явилася, надала клопотання про проведення розгляду справи без її участі, уточнюючі позовні вимоги підтримує у повному обсязі з підстав, що зазначені у позові, просила задовольнити їх у судовому порядку.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що являється батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач не надає дозволу спілкування з дитиною, у зв`язку з чим відповідач був вимушений звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у відвідуванні та побаченні з дитиною батьком, в свою чергу позивач пред`явила зустрічний позов про позбавлення батьківських прав. Щодо ненадання дозволу на виїзд дитини до АР Крим, пояснив, що раніше разом їздили до Криму до рідних позивача, але через деякий час відносини погіршилися, але все одно відповідач надавав дозвіл на виїзд сина на тимчасово окуповану частину України АР Крим до м. Ялта, а саме на прохання позивача в березні місяці звернувся до нотаріуса та надав дозвіл на вивезення сина, про що повідомив позивача, але остання не скористалася наданим дозволом з невідомої причини, оскільки після подання позову до суду про встановлення днів спілкування з дитиною, уникає зустрічі та не спілкується. Також відповідач повідомив, що від знайомих дізнався, що позивач хоче виїхати на постійне місце проживання на тимчасово окуповану територію України до АР Крим та забрати дитину з собою, що також підтверджується пред`явленням позову про позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи позов тим, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, її фізичним, духовним, моральним розвитком не займається, матеріально не допомагає, хоча сама чинить перешкоди в спілкуванні з дитиною. Крім цього в 2019 році в червні місяці позивачці було надано дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до Криму на місяць та остання скориставшись цим виїхала разом з дитиною та не повернулася в місячний строк, відповідач поїхав до м. Ялта, щоб побачитися з сином, але йому було відмовлено в побаченні з сином родичами позивача та він був вимушений повернулися до м. Херсон, а позивач з дитиною повернулася в грудні 2019 року, через шість місяців. Таким чином просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, оскільки гарантій того, що позивач повернеться з дитиною назад немає та в позові не зазначено.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Суд, вислухавши позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідності до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч. ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 82 ЦПК України, передбачені підстави звільнення від доказування, зокрема, в ч.1 зазначеної статті визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини.

Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Судом встановлено, що сторони є батьками дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . (а.с. 7)

Також встановлено та не заперечується сторонами, що в провадженні у Херсонському міському суді Херсонської області на розгляді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у відвідуванні та побаченні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, оскільки відповідач ОСОБА_1 перешкоджає у спілкуванні батька з сином та зустрічна позовна заява про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, оскільки останній не приймає участі у вихованні та догляді за дитиною (№ справи: 766/104/19) .

У зв`язку з тим, що відповідач відмовляється надати позивачу дозвіл на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України АРКрим у м. Ялта для відвідування родичів позивача та оздоровлення, позивач просить суд надати позивачу дозвіл на тимчасовий виїзд дитини до АР Крим, м. Ялта у період з 15 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року, з метою відвідання близьких родичів та оздоровлення дитини та зазначити у резолютивній частині рішення про можливість продовження дії рішення (у разі закриття КПП на період дії рішення), з моменту відкриття контрольно - пропускних пунктів в`їзду та виїзду на межі з Кримом, терміном до 1 місяця.

Зобов`язати Орган опіки та піклування, в особі Служби у справах дітей надати висновок відносно доцільності виїзду дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 до АР Крим, м Ялта у період з 15 грудня 2020 року по 15 січня 2021 року, з метою відвідання близьких родичів та оздоровлення дитини.

Доказом на підтвердження позивачем конкретної адреси місця перебування дитини на тимчасово окупованій території України АР Крим у м. Ялта, позивачем надано копію паспортів на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с. 10-12)

Виходячи з вимог ст.ст. 77,78 ЦПК України, суд не приймає вищезазначений доказ на підтвердження позивачем конкретної адреси місця перебування дитини на тимчасово окупованій території України АР Крим у м. Ялта та вважає його не належним та не допустимим, оскільки надані як доказ копії паспортів видані на тимчасово окупованій території України АР Крим, службовими особами, які створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законами України, таким чином видані ними документи є недійсним і не створюють правових наслідків.

За правилами ст.ст.1,9,17,18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України; державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Також позивачем не надано доказів родинних відносин з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Крім того позивачем не надано жодного, переконливого доказу на підтвердження повернення дитини на територію України.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки не надання належних та допустимих доказів позивачем, щодо конкретної адреси місця перебування дитини та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України виключає можливість встановити обов`язкові обставини, а саме: чи буде такий дозвіл відповідати найкращим інтересам дитини.

Сама по собі можливість поїздки та тимчасово окуповану частину території України АР Крим не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, зважаючи також на встановленні карантинні обмеження, у зв`язку з поширенням корона вірусної хвороби (COVID-19), де існує реальна загроза життю та здоров`ю дитини. Крім цього також будуть порушені права батька дитини, щодо участі у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею, оскільки як встановлено у судовому засіданні позивач перешкоджає батьку дитини спілкуватися з сином, у зв`язку з чим пред`явлено позов про встановлення днів спілкування з дитиною, який знаходиться на розгляді суду.

Надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України АР Крим у м. Ялта без надання належних та допустимих доказів, щодо конкретної адреси місця перебування дитини та підтвердження родинних зв`язків та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та не прогнозованості, таким чином, з метою забезпечення гарантованих державою прав та інтересів дитини, в задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Керуючись ст.ст. 10, 11,12,81, 89, 259, 265, 268, 273ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини на тимчасово окуповану територію України АРКрим , без згоди батька - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Херсонського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повна копія рішення виготовлена 13 жовтня 2020 року.

Суддя О.О. Дамчук