Номер провадження: 22-ц/813/944/20
Номер справи місцевого суду: 520/2940/19
Головуючий у першій інстанції Васильків О. В.
Доповідач Гірняк Л. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2020 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Одеського апеляційного суду в складі:

Головуючого- Гірняк Л.А.

Суддів - Сегеди С.М., Цюри Т.В.,

За участю секретаря - Ющак А.Ю.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації,-

ВСТАНОВИЛА:

І. ПРОЦЕДУРА

11.02.2019 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеними позовними вимогами в котрих зазначала, що відповідно розпорядження органу приватизації № 98741 від 30 липня 1997 року та свідоцтва про право власності,що зареєстровано у реєстрову книгу за № 4-11750. dвона являється співвласником квартири

АДРЕСА_1 її згоди 20.06.2003 року у вказаній квартирі зареєстрований брат її чоловіка - ОСОБА_2 , котрий ІНФОРМАЦІЯ_1 виїхав за кордон та з цього часу фактично в ній не проживає, його особисті речі відсутні. Посилаючись на те, що з січня 2011 року без поважних причин він не проживає за вказаною адресою просила суд визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10.04.2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття її з реєстрації - відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги,посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

На адресу Одеського апеляційного суду від імені ОСОБА_2 надійшла заява в котрій він визнав позовні вимоги та просить розглянути справу за його відсутністю.

Сторони в судове засідання не з`явились,про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином.

В силу ст.372 частини 2 ЦПК України судова колегія вважає можливим розглянути справу за їх відсутності.

Колегія суддів зазначає,що відповідно до частини 5 ст.ст.268 ЦПК України, в редакції,яка набрала чинності 15.12.2017 року,датою ухвалення рішення,ухваленого за відсутності учасників спави,є дата складання повного судового рішення.

У звязку з цим,та на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України,фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З цих підстав, датою складання цього судового рішення є 26.06.2019 року.

ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Заявник в апеляційній скарзі посилається на ті ж обставини, що і в позовній заяві При цьому зазначає, що районний суд безпідставно не взяв до уваги Акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 03.02.2019 року та на те, що співвласник ОСОБА_3 не заперечує проти заявлених нею позовних вимог. Позивачка зазначає, що справа була розглянута за її відсутності, та в неї не було можливості ознайомитись з матеріалами справи.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог районний суд виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів,які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про відсутність з січня 2011 року ОСОБА_2 без поважних причин в квартирі АДРЕСА_1 .

Судова колегія погоджується з таким судженням районного суду з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно розпорядження органу приватизації № 98741 від 30 липня 1997 року та свідоцтва про право власності,що зареєстровано у реєстрову книгу за № 4-11750. позивачка являється співвласником квартири

АДРЕСА_1 її згоди 20.06.2003 року у вказаній квартирі зареєстрований брат її чоловіка - ОСОБА_2 .

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме статті 2 ЦПК України, згідно з якою завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий,неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України( стаття 5 цього Кодексу у редакції від 03 жовтня 2017 року).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження не проживання відповідача за спірною адресою позивачка надала Акт про не проживання відповідача за місцем реєстрації від 03 лютого 2019 року з якого вбачається, що ОСОБА_2 починаючи з 2017 року в кв. АДРЕСА_2 не проживає( а.с.7).

Виходячи з того, що акт складено за 9 днів до подачі позову щодо не проживання відповідача в спірній квартирі з 2017 року без зазначення на те причин, судова колегія приходить до висновку, що він є недостатнім доказом для підтвердження відсутності відповідача за місцем його реєстрації без поважних причин понад один рік.

Посилання на те, що в січні 2011 року відповідач виїхав за межі України не підтверджено належними та допустимими доказами.

Судова колегія критично відноситься до заяви відповідача ОСОБА_2 направлений на адресу Одеського апеляційного суду про визнання позовних вимог, оскільки його підпис належним чином не засвідчений компетентними органами, та не позбавляє його права у визначеному законом порядку в добровільному порядку знятись з місця реєстрації.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З врахуванням зазначеного, судова колегія дійшла висновку, що матеріали справи не містять належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження не проживання відповідача без поважних причин у належній позивачці квартирі більше одного року , втрати ним інтересу до вказаного житла, а тому районний суд дійшов правомірного висновку про відмову в заявлених вимогах.

Наявність оригіналу зазначеного Акту від 03.02.2019 року та згода співвласника ОСОБА_3 з позовними вимогами,самі по собі не є підставами для задоволення позовних вимог.

Розгляд справи за відсутності позивачки зумовлено заявою від 18.02.2019 року відповідно до якої вона просила суд постановити рішення без її участі.

В силу ст.375 ЦПК України колегія суддів апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишає без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року без змін.

Керуючись ст. 367,368,374,375,381,382,384,389,390 ЦПК України, судова колегія,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2019 року без змін

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст складено 30.03.2020 року.

Головуючий суддя - Л.А. Гірняк

Судді С.М.Сегеда

-

Т.В.Цюра