Дата документу 24.12.2020
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 грудня 2020 року м. Мелітополь
Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:
головуючого - судді Честнєйшої Ю.О.,
за участю секретаря - Піщевої А.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі ордеру про надання правової допомоги діє адвокат Чеботар Наталія Анатоліївна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування в особі Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що їй, ОСОБА_1 на праві особистої власності належить вищевказаний будинок. У вказаному будинку зареєстровані відповідачі у справі, однак не проживають в будинку з моменту реєстрації, будь-яких їхніх речей у будинку немає. Реєстрація місця проживання відповідачів у належному позивачці будинку перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, але від її представника до суду надійшла заява з проханням розглядати справу за їхньої відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягають. Проти ухвалення заочного рішення не заперечують.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Про поважні причини своєї неявки суду вони не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи, розгляд справи за їх відсутності чи заперечень проти позовних вимог від них не надходило, відзиву не надіслали. Через неявку відповідачів у судове засідання з невідомих причин, на підставі заяви представника позивачки, у відповідності зі ст. 280 ЦПК України, суд вважає за необхідне ухвалити по справі заочне рішення.
Представник третьої особи - органу опіки та піклування в особі Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області у судове засідання не з`явився, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності представника органу опіки та піклування, а також висновок органу опіки та піклування.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, допитавши свідків, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, дійшов висновку, що заява підлягає повному задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2020 позивачці на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 , що також підтверджується копією вказаного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.07.2020 (а.с.8), копією Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.07.2020 (а.с.9), копією Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.07.2020 (а.с.10).
У вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 (з 01.02.1996 року), та з 23.05.2017 - малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.24,25).
Згідно відповіді Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1031 від 21.10.2020, 23.05.2017 до сільської ради звернулася ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з проханням зареєструвати свою дочку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 за згодою батька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . 23.05.2017 була здійснена реєстрація ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 по свідоцтву про народження НОМЕР_1 від 26.04.2017, виданим Каховським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області.
Однак, відповідно до довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1265 від 30.07.2020, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані, але не проживають з 1988 року по теперішній час (а.с.14).
Відповідно до доданої до матеріалів справи довідки виконавчого комітету Костянтинівської сільської ради Мелітопольського району Запорізької області №1595 від 10.09.2020, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 23.05.2017, але не проживала за даною адресою.
Вказаний факт також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .
Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що померлий чоловік позивачки - ОСОБА_8 був його найкращим другом. Амет проживав в АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є племінницею ОСОБА_8 . ОСОБА_2 ніколи не проживала з дядьком. Хто така ОСОБА_3 він не знає, де вона зараз знаходиться йому не відомо.
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є сусідкою позивачки. Халілових знає з 1985 року. У ОСОБА_8 був брат, який загинув. Після його смерті його донька ОСОБА_2 була зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 . За вказаною адресою ОСОБА_2 наколи не проживала, а проживала у тітки у цьому ж селі. Хто така ОСОБА_3 їй не відомо, вона також ніколи не проживала в будинку АДРЕСА_1 .
Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що позивачка є її матір`ю. ОСОБА_2 була зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 , однак жодного дня не проживала за місцем реєстрації.
Таким чином, з показань допитаних у судовому засіданні свідків вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно зареєстровані, однак ніколи не проживали за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до вимог ч. 4, 5 ст. 19 ЦК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Згідно з висновком Органу опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації №01-24/226 від 30.10.2020, Орган опіки та піклування Мелітопольської районної державної адміністрації не підтримує позов ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі ордеру про надання правової допомоги діє адвокат Чеботар Наталія Анатоліївна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування в особі Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги передбачають зняття з реєстрації малолітньої дитини та втрату нею права користування житлом, що є порушенням її законних прав та інтересів.
Частиною 6 ст.19 ЦК передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є необґрунтованим, оскільки у висновку зазначено, що позовні вимоги передбачають зняття з реєстрації малолітніх дітей та втрату ними права користування житлом, співвласником якого є їх батько, що в свою чергу не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки одноосібним власником спірного житлового приміщення є позивачка по справі, батько малолітньої дитини жодних прав на вказане житлове приміщення не має.
Отже, виходячи з вимог ч. 6 ст. 19 СК України, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області, оскільки зазначені в ньому обставини є недостатньо обґрунтованими.
Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Частиною 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України зазначено, що, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 та має право вимагати від інших осіб усунення порушень її прав як власника цього будинку.
Судом встановлено, що у зв`язку з реєстрацією відповідачів у належному позивачу будинку, остання не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном.
Практика Європейського суду з прав людини (висловлена зокрема, у справі "Глоба проти України", рішення набуло статусу остаточного 19.11.2012 року, пункти 37, 38, 40), свідчить про те, що питання, чи є конкретне приміщення житлом, яке захищається п.1 ст. 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Стаття 8 Конвенції захищає право особи на повагу до її існуючого житла. Саме лише прагнення заявниці переселитися у житлове приміщення в майбутньому, за відсутності будь-якого істотного зв`язку з ним, не є достатньою підставою вважати, що це було її "житло" у розумінні ст. 8 Конвенції.
Зважаючи на те, що спірний житловий будинок не є та ніколи не був місцем проживання як відповідачки ОСОБА_2 , так і її малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , суд дійшов висновку про те, що цей житловий будинок не може вважатися місцем їхнього проживання. Малолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не має достатнього та тривалого зв`язку з вказаним житловим будинком, місцем її проживання є місце проживання її батьків. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, батько дитини має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_2 .
Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідачі зареєстровані у вказаному будинку, але ніколи не проживали в ньому, тому з урахуванням викладеного, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши зібрані у справі докази, суд доходить висновку щодо наявності правових підстав для захисту прав позивача як власника житлового будинку на вільне користування та розпорядження своєю приватною власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належному позивачці житловому будинку, що буде найефективнішим способом захисту порушеного права позивача та у жодному разі не призведе до порушення житлових прав малолітньої дитини.
На підставі викладеного, керуючись ст. 10,12, 81, 89, 133, 141, 263, 265, 279 ЦПК України, -
Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої на підставі ордеру про надання правової допомоги діє адвокат Чеботар Наталія Анатоліївна, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - органу опіки та піклування в особі Мелітопольської районної державної адміністрації Запорізької області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити у повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку АДРЕСА_1 .
Заочне рішення може бути переглянуте судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд протягом 30 днів з дня його складення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: Ю.О. Честнєйша