01.06.2020 Справа № 696/195/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 року Камянський райсуд Черкаської області

в складі головуючого судді- Шкреби В.В.

при секретарі Галіневській Р.О.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в м.Камянка Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (прож. в с. Пасічна Надвірнянського району Івано-Франківської області) до Михайлівської сільської об`єднаної територіальної громади (знах. по вул. Героїв Майдану, б. 27 в с. Михайлівка Кам`янського району Черкаської області) про визнання права власності на спадкове майно,

встановив :

ОСОБА_1 звернувся до Кам`янського районного суду з позовом до Михайлівської сільської об`єднаної територіальної громади про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до додатку до протоколу засідання комісії по розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток(паїв) між співвласниками землі ВАТ « Кам`янське» по Кам`янській міській та Ревівській сільських радах від 14.11.2003 року, його мати ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 набула права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , розміром 3,56 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Ревівської сільської ради Кам`янського району Черкаської області.

Маючи на меті успадкувати вищевказану земельну ділянку, як спадкоємець першої черги по закону, позивач через свого представника ОСОБА_3 24.01.2020 року звернувся до нотаріуса з відповідною заявою.

Та оскільки нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії по видачі йому свідоцтва про право на спадщину по закону , а спадщина не визнана відумерлою , вважає що порушене його право на спадщину, яке потрубує судового захисту.

Саме через вказані обставини позивач звернувся до суду та просить визнати за ним право власності в порядку спадкування по закону на земельну ділянку, на яку набула права власності його мати ОСОБА_2 .

24.02.2020 року ухвалою Кам`янського районного суду Черкаської області прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі.

Позивач в судове засідання не з`явився, попередньо надіслав до суду заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі, також зазначив, що позов підтримує повністю та наполягає на його задоволенні.

Представник Михайлівської ОТГ також у судове засідання не з`явився, однак у матеріалах справи є заява за підписом сільського голови, в якій він просить розгляд справи провести без участі їхнього представника, вказали, що позовні вимоги визнають.

Оскільки в судове засідання сторони не з`явилися, суд вважає за можливе провести судове засідання без здійснення фіксації звукозаписувальним технічним засобом, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог можливо лише у разі наявності на те законних підстав.

Дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, суд приходить до висновку, що обставини справи та наявні у ній докази не дають підстав для задоволення позову.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.Частиною першою статті 15 та частиною першою статті 16 ЦК України передбачено- кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права інтересу.

Відповідно до ст.ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ч.2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права , бути законним і обгрутнованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, вирішує такі питання: чи мали місце обставини(факти), якими обгрунтовувалися вимоги та зперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше ІНФОРМАЦІЯ_2 . У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом.

При цьому, слід враховувати, що норми п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після ІНФОРМАЦІЯ_3 і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.ст. 529 - 531 ЦК УРСР.

При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть виданого повторно 22.10.2019 року, серія НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в селі Пасічна Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с.8).

З постанови приватного нотаріуса Кам`янського нотарільного округу А`ренґель Ґ.Ю. про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину від 24.01.2020 року вбачається, що позивачу відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, через не прийняття спадщини у встановленому законом порядку, та через неподання ним правовстановлюючих документів на спадкове майно.

З відповіді нотаріусів Кам`янського нотаріального округу, які були надані на запит суду, та витягу із спадкового реєстру вбачається, що після смерті ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 спадкова справа не заводилася, а тому відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Так, у відповідності до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом .

Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця- ст.525 ЦК УРСР.

Згідно з ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Натомість з доказів, які містяться в матеріалах справи судом встановлено, що позивач названих вище вимог закону не дотримався та після відкриття спадщини не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Доказів щодо управління або володіння спадковим майном в законом передбачений термін, також в матеріалах справи відсутні.

Докази долучені до матеріалів справи суперечать іншим відомостям заначеним у документах які долучені до матеріалів справи, так з довідки № 203 виданої виконавчим комітетом Кам`янської міської ради Кам`янського району Черкаської області від 23.01.2020 року ( а.с.15) вбачається, що ОСОБА_2 1922 року народження на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до довідки голови вуличного комітету була зареєстрована та проживала за адресою АДРЕСА_1 , інші особи на день смерті ОСОБА_2 не проживали. Коли як заначено в свідоцтві про смерть, що ОСОБА_2 померла в селі Пасічна Надвірнянського району Івано-Франківської області.

Виходячи з вище викладеного можливо зробити висновок, що прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власної волі. Вчинення або не вчинення спадкоємцем дій, з якими законодавець пов`язує прийняття спадщини, має визначальне значення для висновку про дотримання ним процедури входження у спадкування і кінцево дає відповідь на питання про прийняття спадщини.

Так, для прийняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, необхідно особисто подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, або вступити у фактичне володіння спадковим майном на протязі законом встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини.

Це є обов`язковим для обох видів спадкування, як за законом, так і за заповітом.

У зв`язку з цим, для прийняття спадщини як за законом так і за заповітом слід вчинити дії, які б свідчили про дійсний намір спадкоємця прийняти спадщину в порядку спадкування.

При цьому, такі дії теж повинні бути вчинені у встановлений законом для прийняття спадщини строк.

Пропуск такого строку, позбавляє спадкоємця можливості прийняти спадщину через нотаріальну контору і потребує пред`явлення ним позову про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.

Вказане у повній мірі відповідає Правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 6 лютого 2013 року в справі № 6-167цс12.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Спадкоємець прийняв спадщину, якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Спадкоємець за законом або за заповітом має право відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , як спадкоємець за законом першої черги не звертався в межах законом встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини до нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадкового майна.

Таким чином, жодних доказів того, що в межах строку, передбаченого законодавством, позивач вчинив дії, які б свідчили про прийняття ним спадщини за законом, або про поважність пропуску встановленого законом строку для прийняття спадщини та продовження строку на прийняття спадщини, він не надав, що, виходячи зі змісту ст.549 ЦК УРСР України слід вважати фактичним неприйняттям спадщини за законом.

Крім того суд вважає недоведеною ту обставину, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 набула права власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 , розміром 3,56 га., для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована в адміністративних межах Ревівської сільської ради Кам`янського району Черкаської області., яку мав на меті в порядку спадкування успадкувати позивач по справі ОСОБА_1 .

Вирішуючи питання про те, чи набула права ОСОБА_2 , в першу чергу на отримання земельної частки (паю), а потім і на сформовану земельну ділянку у відкритому акціонерному товаристві «Кам`янське», а позивач, в свою чергу, право на спадкування майна яке є предметом позову, суд виходить з наступного:

- відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають:

- колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств,сільськогосподарських кооперативів,сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку;

- громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай),посвідченого сертифікатом;

- громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай);

- громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов`язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості.

Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку.

Відповідно до ст. 2 вищевказаного Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є : свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 « Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям`право на земельну частку(пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери , які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.

Вирішуючи питання про право певної особи на земельну частку (пай) суд повинен з`ясувати чи була ця особа членом КСП на час передання Державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього Державного акта.

Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства включений до списку що додається до Державного акта на право колективної власності на землю набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі не може позбавити її права на земельну частку.

Право власності на земельну частку (пай) виникає не з часу внесення членів КСП до списків, доданих до Державного акта на право колективної власності на землю, перевірки, уточнення і затвердження цих списків, а з моменту передачі Державного акта про право колективної власності на землю конкретному КСП, членом якого є певна особа.

До вручення зазначеного акту власником землі була держава, а після передачі його у КСП земля стала належати на праві спільної часткової власності тим особам, які працювали на ній і були членами цього КСП. Всі працівники колишніх господарств, у тому числі й пенсіонери, які залишалися членами нових підприємств та були живими на дату отримання Державного акта про передачу землі у колективну власність КСП, починаючи із зазначеної дати стали її власниками у рівних частках.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 та ст. 23 Земельного Кодексу України, в редакції 05.05.1993 року, який діяв на час виникнення відповідних правовідносин, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян.

Таким чином виходячи з вищезазначених норм закону, суду для ухвалення законного рішення необхідно з`ясувати чи була ця особа членом КСП на час передання Державного акта про право колективної власності на землю та чи була вона внесена до списку осіб, що додається до цього Державного акта.

Відповідно до ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази , що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків передбачених цим Кодексом.

На час розгляду справи по суті суд позбавлений можливості встановити дані обставини, оскільки жодного доказу щодо перебування у трудових відносинах, підтвердження трудового стажу, а також щодо членства в колективних сільськогосподарських підприємствах, правонаступником яких є ВАТ «Кам`янське» стороною позивача надано не було, клопотань щодо витребування доказів судом, у випадках передбачених ч.1 ст.84 ЦПК України, також до суду подано не було.

Єдиним доказом, який і є мотивацію позову, є архівний витяг з додатку до протоколу засідання комісії від 14.11.2003 р. « Про надання в приватну власність земельних ділянок часток (паїв) співвласникам землі ВАТ « Кам`янське» по Кам`янській міській та Ревівській сільській радах», де в 325 графі заначено прізвище ім`я та по батькові ОСОБА_2 , № земельної ділянки 325, площа 3,56 га.(а.с.12,13).

Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, при цьому правоздатність це передбачена нормами правоздатність (можливість)індивіда мати суб`єктивні юридичні права і виконувати суб`єктивні юридичні обов`язки, яка виникає з моменту народження і припиняється зі смертю особи.

В листі Вищого спеціалізованого суду України від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, зазначено- що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування.

За викладених вище обставин суд вважає вимоги сторони позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ч. 1 ст. 22 та ст. 23 Земельного Кодексу України, в редакції 05.05.1993 року, ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, ст.1218 ЦК України в редакції 2004 року, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" № 7 від 16.04.2004 року,, п.5 Указу Президента від 08.08.1995, № 720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" ст.ст. 4,12,13,78,89,142,206,210, 247,259,263,265 ЦПК України, суд -

ухвалив:

В задоволені позову ОСОБА_1 (прож. в с. Пасічна Надвірнянського району Івано-Франківської області) до Михайлівської сільської об`єднаної територіальної громади (знах. по вул. Героїв Майдану, б. 27 в с. Михайлівка Кам`янського району Черкаської області) про визнання права власності на спадкове майно-відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Черкаського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст.354,355,ЦПК України). Особи , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення .

До дня початку функцінування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаютьсясудами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України.

Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на запобігання поширення коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84,170,178,179,180,181,185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390,393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також щодо строків звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання зави про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду адміністративної справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, продовжуються на строк дії такого карантину.

Суддя : В.В.Шкреба