П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/20928/18

Провадження № 22-ц/4815/423/20

Головуючий у Гощанському районному суді

Рівненської області: суддя Пацко Д.В.

Час, дата і місце ухвалення рішення суду першої інстанції:

о 13 год. 04 хв. 11 грудня 2019 року в смт. Гоща

Рівненської області

повний текст складено 16 грудня 2019 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" на рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року в цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2018 року в суд звернулося Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ КБ "Приватбанк" або банк) з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Мотивуючи свої вимоги, покликалося на укладений між сторонами 14 жовтня 2011 року кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 8 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Проте, у зв`язку із тим, що останній порушував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 24 жовтня 2018 року складалась з: 1 115,92 гривень - тіло кредиту; 13 985,86 гривень - проценти за користування кредитом; 8 767,42 гривень - пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована складова; 1 193,46 гривень - процента складова.

З наведених міркувань просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 25 562,66 гривень, а також 1 762 гривні понесеного при поданні позову судового збору.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2018 року цивільну справу передано на розгляд до Гощанського районного суду Рівненської області.

Ухвалою Гощанського районного суду Рівненської області від 16 січня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання.

У поданому відзиві ОСОБА_1 просив банку в задоволенні позову відмовити повністю. Відповідач заперечував факт отримання грошових коштів за будь-якими кредитними картками, тобто отримання самого кредиту. Стверджував, що з умовами та правилами банківських послуг не ознайомлювався. Крім того, на його переконання АТ КБ "Приватбанк" при зверненні до суду було пропущено строк позовної давності.

Рішенням Гощанського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року позов АТ КБ "Приватбанк" задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 14 жовтня 2011 року в розмірі 1 115,92 гривень.

Стягнуто з відповідача на користь банку 76,92 гривень судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

На рішення суду АТ КБ "Приватбанк" подало апеляційну скаргу, де покликалось на його незаконність і необґрунтованість, які полягали в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося, що банк, врахувавши висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, надав суду попередньої інстанції виписку по рахунку, яка підтверджує, що відповідач користувався кредитними коштами. Разом з цим, вважало, що зазначена постанова Великої Палати Верховного Суду не може бути врахована при вирішенні спору, а необхідно взяти до уваги постанови касаційного суду від 10 квітня 2019 року в справі №356/1635/16-ц, від 28 березня 2019 року в справі №428/2873/17, від 06 лютого 2018 року в справі №755/2720/16-ц, від 17 квітня 2019 року в справі 666/388/16-ц. Крім того, доводячи неправомірність оскаржуваного рішення суду також йдеться посилання на порушення судом основоположних норм банківського кредитування, Кодексу європейського договірного права та норм цивільного права, що ставить під загрозу фінансову стабільність банку, який є системною державною фінансовою інституцією, наносить фінансову шкоду іншим споживачам банківських послуг, зокрема, призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами.

З викладених підстав просило рішення суду попередньої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Заперечував отримання ним кредитної картки та перерахування на неї банком грошових коштів, а також погодження між сторонами умов та правил надання банківських послуг.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Матеріалами справи встановлено, що 14 жовтня 2011 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ "Приватбанк", в якій зазначено, що вказана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить укладений між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг.

Звертаючись до суду з позовом, як на підставу для його задоволення банк посилався на те, що в порушення умов договору від 14 жовтня 2011 року та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, тому станом на 24 жовтня 2018 року має заборгованість, яку визначено у загальному розмірі 25 562,66 гривень, з яких: 1 115,92 гривень - тіло кредиту; 13 985,86 гривень - проценти за користування кредитом; 8 767,42 гривень - пеня; а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 гривень - фіксована складова; 1 193,46 гривень - процента складова.

На підтвердження погодження умов договору АТ КБ "Приватбанк" до суду надано копію цієї заяви відповідача, розрахунок заборгованості, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" і витяг з Умов та правил надання банківських послуг, а також виписку по рахунку відповідача та довідку про надані кредитні картки.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Крім того, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Між тим, матеріали справи не містять доказів, що відповідач розумів, ознайомився та погодилася з Умовами, Правилами, Тарифами банківських послуг, підписуючи анкету-заяву про надання банківських послуг банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, пені, штрафів саме у нарахованих банком порядку і розмірі.

Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, окрім особистих даних ОСОБА_1 , не містить жодних даних щодо умов кредитування.

Тому неможливо застосувати до спірних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово ним змінювались, тобто кредитор міг додати до позовної документи, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Відтак і відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних відносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину чи заперечень щодо його умов не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Хоча й у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються також на встановлені законом, проте вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених законодавством, зокрема, ст. ст.625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив.

Повно і правильно встановивши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та застосувавши при вирішенні спірних правовідносин норми матеріального права, які підлягали застосуванню, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов частково, стягнувши лише тіло заборгованості за кредитним договором.

Вірним є й використання при вирішенні спору висновків постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, які в т.ч. викладені щодо правильного застосування норм права, порушених в апеляційній скарзі.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Покликання ж банку на необхідність врахування висновків Верховного Суду в справах №356/1635/16-ц, №428/2873/17, №755/2720/16-ц, 666/388/16-цна увагу не заслуговують, адже судові рішення за результатами їхнього розгляду були прийняті до ухвалення постанови Великої Палати Верховного Суду. Поготів, правові позиції Великої Палати Верховного Суду мають вищу юридичну силу порівняно із позиціями Верховного Суду.

Отже, доводи апеляційної скарги необґрунтовані та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, адже зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, зокрема, такі доводи суперечить й встановленій практиці Великої Палати Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України", § 23).

Мотивом для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення суду без змін, відповідно до ст. 375 ЦПК України, є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Справедливість, добросовісність та розумність згідно із пунктом 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Судовий збір, що понесений позивачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно віднести на її ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" залишити без задоволення, а рішення Гощанського районного суду Рівненської області від 11 грудня 2019 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.О. Гордійчук

Н.М. Ковальчук