Справа № 149/2031/19
Провадження № 22-ц/801/489/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Войнаревич М. Г.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 рокуСправа № 149/2031/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого : Копаничук С.Г.

суддів: Оніщука В.В., Рибчинського В.П.

при секретарі Богацькій О.М.

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2

відповідач: ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хмільницького міськрайонного суду від 10.12.2019 року, ухваленого о 13 годині 29 хвилин в приміщенні того ж суду під головуванням судді Войнаревича М.Г. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення моральної шкоди, повний текст якого виготовлено 18.12.2019 року, -

В с т а н о в и в :

05.08.2019 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні майном та стягнення моральної шкоди. Зазначили, що вони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_1 , на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №766160, являється власником земельної ділянки площею 0,0195 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , власником 7/25 частин якого є ОСОБА_3 . Вказали, що остання протиправно спочатку самовільно, а після виготовлення проектної документації - із відхиленням від проектної документації, звела приміщення гаража, котрий однією зі сторін розташований на межі земельних ділянок, що порушує право ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою. Остання з 2016 року є ініціатором проведення компетентними органами перевірок з метою встановлення порушення відповідачем будівельних норм і правил забудови .Перевірками встановлено, що , незважаючи на рекомендації управління містобудування, та припис ДАБІ, відповідач не здійснила перебудування гаража на відстань 1 метр від межі.Крім того зазначили, що при спілкуванні ОСОБА_2 , який є особою з інвалідністю третьої групи, з відповідачем, остання ображала його та принижувала. Просили зобов`язати ОСОБА_3 здійснити перебудування гаража із відступом на 1 метр від межі належної на праві власності ОСОБА_1 земельної ділянки та стягнути моральну шкоду, яку оцінили в 2000 грн.

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 10.12.2019 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила зазначене рішення суду скасувати через порушення судом норм матеріального і процесуального права ,а про справі ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Зазначила, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, оскільки даний позов є негаторним, а порушення відповідачем прав позивачів є триваючим, на які не поширюються вимоги щодо строків позовної давності. Вказала на неодноразові звернення до компетентних органів місцевого самоуправління, як на підтвердження триваючого порушення її прав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання сторони ,будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи не з`явились, про причини неявки не повідомили. Колегія суддів вважає можливим розглянути справу у їх відсутність.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд вважає, що остання підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає.

Суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 на праві власності належить земельна ділянка, площею 0, 0195 га, по АДРЕСА_3 ,з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

Згідно договору купівлі- продажу від 09.06.1972 року ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_5 , купив 7/25 частини будинку з відповідною часткою службових будівель по АДРЕСА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 31.10.2008 року ОСОБА_5 було надано дозвіл на будівництво добудови розміром 4.05х3.3 м . до його частини житлового будинку на його земельній ділянці згідно будівельного паспорту.

У 2008 році ОСОБА_5 отримав будівельний паспорт на добудову розміром 4.05х3.3 м. по АДРЕСА_5 .

В матеріалах вказаного будівельного паспорту є пояснююча записка на забудову,у якій зазначається,що відстань від входів та інших отворів гаражу до вікон сусідніх житлових будинків має бути не менше 10 метрів,а відстань від межі сусідньої земельної ділянки до стін житлового будинку або господарської споруди слід приймати не менше 1 метра. Також наявна заява ОСОБА_1 , яка як співвласник будинковолодіння АДРЕСА_5 ,не заперечувала щодо місця розміщення добудови ОСОБА_5 по АДРЕСА_5 .

27.08.2013 року ОСОБА_5 продав ОСОБА_6 7/25 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані в АДРЕСА_5 . (а.с.70-74)

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області від 24.04.2014 року визнано дійсним укладений 27.08.2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір купівлі-продажу 7/25 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та визнано за ОСОБА_3 право власності на вказане нерухоме майно, що належало ОСОБА_5 .

Як вбачається із матеріалів справи,витягу з державної реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 24354552 від 17.07.2014 року, витягу з державної реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 42669789 від 21.08.2015 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 21.08.2015 року, ОСОБА_6 зареєструвала право власності на 7/25 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, часткою службових будівель в АДРЕСА_5 , а також, на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0,012 га..(а.с.48-53, 78-79, 80-81, 82)

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.

Як вбачається з листа виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 05.10.2016 року №Д-668/02, ОСОБА_2 звертався до департаменту державної архітектурно будівельної інспекції у Вінницькій області із проханням провести перевірку об`єкта будівництва господарської споруди - гаражу на садибній ділянці за АДРЕСА_2 . Згідно листа - відповіді виконавчого комітету Хмільницької міської ради № 31-Д-6772 від 28.10.2016 року , ОСОБА_3 набула право на виконання будівельних робіт на об`єкті на підставі повідомлення про початок виконання будівельних робіт, зареєстрованого у департаменті державної архітектурно будівельної інспекції у Вінницькій області.

11.04.2017 року АДРЕСА_6 .

Із листа - відповіді Управління містобудування та архітектури від 30.03.2017 року № 19-24/240 ОСОБА_2 вбачається,що гр. ОСОБА_3 звернулася до Управління містобудування та архітектури міської ради із письмовою заявою, надавши до неї пакет документів, про видачу будівельного паспорта на її об`єкт будівництва. Будівельним паспортом, виданим за р№ 53-15 від 21.08.2015 року, було враховано ситуацію будівництва: знаходження стіни споруди гаражу на межі сусідньої ділянки. Згідно до вимог ДБН 360-92** заявниці (відповідачу) рекомендовано відступити від цієї межі на 1 метр. Однак, заявниця (відповідач) на час перевірки станом на 28.03.2017 року кам`яну стіну не розібрала і нову, на відстані 1 метр, не влаштувала.

Із листа державного архітектурно-будівельної інспекції України № 31-Д-115-2 від 06.06.2017 року, візуальним та інструментальним оглядом встановлено, що розпочате будівництво об`єкта здійснюється з відхиленням (порушення абз. 3 п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень) від проектної документації (будівельного паспорту) виданого управління містобудуванням та архітектури Хмільницької міської ради та зареєстрованого за № 53-15 від 21.08.2015 року.(а.с.13)

З акту архітектурно-будівельної інспекції України № 578-пп від 26.05.2017 року вбачається,що за заявою ОСОБА_2 від 11.05.2017 року інспекцією проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містбудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил гр. ОСОБА_3 при будівництві гаражу по АДРЕСА_2 . В ході перевірки встановлено відхилення (порушення) норм забудови,що полягали у тому, що об`єкт збудовано по межі суміжних земельних ділянок, тоді як відповідно до будівельного паспорту дана будівля повинна розміщуватися 1 м. від межі, що є порушенням абз. 3 п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень.

Відповідно до припису державної архітектурно-будівельної інспекції України № 159 від 26.05.2017 року ОСОБА_3 зобов`язано усунути порушення абз. 3 п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень.

Відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення від 26.05.2017 року про притягнення до її до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 96 КУпАП за порушення абз. 3 п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень.»

Постановою державної архітектурно-будівельної інспекції України № 178 від 30.05.2017 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 96 ч. 1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 170 грн.

Відносно ОСОБА_3 складено протокол про адміністративне правопорушення від 14.07.2017 року про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 188-42 КУпАП за порушення п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та постановою державної архітектурно-будівельної інспекції України від 18.07.2017 року № 223 притягнуто ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 188-42 ч. 1 КупАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 5100 грн. Згідно квитанції № 77 від 31.07.2017 року ОСОБА_3 сплатила штраф в розмірі 170 грн., постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності не оскаржувала, тим самим підтвердила наявні порушення у будівництві гаража, порушення абз. 3 п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень та порушення п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

10 грудня 2019 року представник відповідача - адвокат Мироненко В.О. надав суду заяву, в якій пославшись на пропуск позивачами строку позовної давності на звернення до суду ,оскільки про порушення своїх прав вони дізналися ще у 2014 році, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд першої інстанції вірно встановив наявність підстав для задоволення позову і усунення перешкод у користуванні майном , оскільки будівництво гаражу здійснювалось відповідачкою з порушенням норм забудови - на межі суміжної земельної ділянки та з відхиленням від проектної документації .Проте, відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із пропуску позивачами строку позовної давності, оскільки позивачі про порушення своїх прав дізналися в 2014 року, однак із даним позовом про усунення перешкод у користуванні майном та стягненні моральної шкоди, звернулися лише у 2019 році, а з заявою про поновлення строку на звернення до суду позивачі та представник позивача до суду не зверталися.

Колегія суддів з останнім висновком погодитися не може, виходячи з наступного.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.321 ч.1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути і позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд, відповідно до її цільового призначення.

Згідно зі ст.375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

На підставі ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка його здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» забудова земельної ділянки здійснюється в межах її цільового призначення.

Згідно пункту б ч.1 та ч.2 ст.90 Земельного Кодексу України власники земельних ділянок мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Пунктами «г», «е» ч.1 ст.91 Земельного Кодексу України визначено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власності суміжних земельних ділянок та землекористувачів; додержуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Відповідно до чч.1, 2 ст.103 Земельного Кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно ст.152 ч.2 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків.

Відповідно до п. 3.25* «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень ДБН 360-92**», затвердженого наказом Держкоммістобудування № 44 від 17.04.1992 р. для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вимоги позивача, яка є суміжною власницею і землекористувачем про усунення їй перешкод у користуванні земельною ділянкою є обґрунтованими і у зазначеній частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Однак, постановляючи рішення про відмову в задоволенні позову через пропуск строку позовної давності, суд першої інстанції припустився помилки і не звернув увагу на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З матеріалів справи дійсно вбачається, що позивачі довідались про порушення своїх прав у 2014 році, що ними не заперечується.

Однак, з матеріалів справи вбачається , що позивачі неодноразово звертались до відповідних органів до компетенції яких це відноситься з метою перевірки дотримання відповідачем вимог законодавства при здійсненні добудови гаражу, до компетенції яких входить здійснення перевірок для встановлення факту порушення забудовником норм і правил забудови . Зазначені обставини підтверджуються актом перевірки архітектурно-будівельної інспекції України № 578-пп від 26.05.2017 року,здійсненої за заявою ОСОБА_2 від 11.05.2017 року, актом державної архітектурно-будівельної інспекції України № 159 від 26.05.2017 року, протоколом про адміністративне правопорушення від 26.05.2017 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 96 КУпАП за порушення абз. 3 п. 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування, планування і забудова міських і сільських поселень», постановою державної архітектурно-будівельної інспекції України № 178 від 30.05.2017 року, протоколом про адміністративне правопорушення від 14.07.2017 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 188-42 КУпАП за порушення п. 3 ч. 4 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та постановою державної архітектурно-будівельної інспекції України від 18.07.2017 року № 223, про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності за ст. 188-42 ч. 1 КУпАП.

Вищевикладене свідчить про те, що позивачі намагались зобов`язати відповідача усунути наявні перешкоди в позасудовому порядку, однак такі перешкоди та усунення порушень відповідачем здійснено не було. Відтак, при зверненні до суду, позивачі просили суд захистити їх права та про усунути перешкоди, які мають триваючий характер і мають місце також і на час звернення позивачів з даним позовом.

Власник нерухомого майна не може бути обмежений у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, а тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Зазначена правова позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 653/1096/16-ц.

З огляду на викладене строки позовної давності позивачем не пропущені, відповідно доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, у зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в частині здійснення перебудови гаража із відступом на 1 метр від межі належної на праві власності ОСОБА_1 земельної ділянки по АДРЕСА_2 у зв`язку з пропуском позовної давності є помилковим і строк такої давності у даних правовідносинах застосуванню не підлягає.

Враховуючи ,що обставина встановлення судом факту чинення відповідачкою перешкод позивачам в користуванні земельною ділянкою і необхідності їх усунення і рішення суду у цій частині відповідачем не оспорювалось ,а тому апеляційним судом не обговорюється, вимоги позивача підлягають задоволенню.

А тому у цій частині доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу.

Разом із тим, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в частині незаконності висновків суду про відмову у відшкодуванні моральної шкоди, є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Статтею 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до роз`яснень п.п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності(в т. ч. інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та за якими доказами це підтверджено.

Позивачем ні у позовній заяві, ні у наданих суду поясненнях, не зазначено, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди саме у 20000 грн. Крім того, при звернені до суду з позовом, позивачами не доведено жодними допустимими та належними доказами факт заподіяння позивачу неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача моральної шкоди .У з викладеним позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, а тому у цій частині рішення відповідає вимогам закону і підлягає залишенню без змін.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, апеляційний суд враховує, що при зверненні до суду позивачами заявлено дві позовних вимоги: про усунення перешкод в користуванні майном та стягнення моральної шкоди, з яких задоволенню підлягає лише одна. Відтак, суд виходить із такого розрахунку: (1536 грн. - сума судового збору, сплаченого за подання позовної заяви + 2305,2 грн. - сума судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги) / 2 - позовні вимоги, пред`явленні в позові х 1 - позовна вимога, яка підлягає до задоволення), що становить 1920,6 грн. і підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст. 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду від 10.12.2019 року в частині відмови у задоволенні позову про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою , - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою ,- задовольнити .

Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 належною їй земельною ділянкою по АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_3 перебудувати розташований на межі гараж відповідно до проектної документації (будівельного паспорту) ,виданого управлінням містобудування і архітектури Хмельницької міської ради №53-15 від 21.08.2015 року , з відступом на 1 метр від межі із належною ОСОБА_1 земельною ділянкою по АДРЕСА_2 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1920,6 грн. понесених судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : С.Г. Копаничук

Судді : В.П. Рибчинський

В.В. Оніщук