Справа № 686/8529/20
Провадження № 2/686/3016/20
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області в складі:

головуючого - судді Бондарчука В.В.

секретаря Петльованої Л.В.,

з участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Розумної Т.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Хмельницькому за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Хмельницька інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

встановив:

1.Стислий виклад позиції позивача.
31 березня 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на те, що у зв`язку із отриманим приписом Віньковецького районного комісаріату для прибуття в розпорядження командира в/ч. НОМЕР_1 для проходження служби за контрактом, вона звернулася до відповідача із заявою про звільнення з посади медичної сестри Комунального підприємства «Хмельницька інфекційна лікарня» на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом до лав ЗС України на контрактній основі. Наказом №23 від 25 квітня 2017 року позивача було звільнено з 26.04.2017 року.

27.04.2017 року між ОСОБА_3 та МО України було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового і сержантського складу.

18.05.2019 року ОСОБА_3 у зв`язку із одруженням змінила прізвище на « ОСОБА_4 ».

Позивач своє звільнення вважає незаконним, зважаючи на приписи ст.119 КЗпП України, якими визначено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголення рішення про проведення мобілізації та (або) ведення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада, середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». Зазначені гарантії у зв`язку із проходженням позивачем військової служби в особливий період поширюються також і на неї, подана заява про звільнення на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України не має юридичного підґрунтя, а тому підставою для звільнення бути не може. Оскільки звільнення є незаконним ОСОБА_2 просить визнати незаконним наказ про її звільнення, поновити на роботі, а також стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

2.Стислий виклад позиції відповідача.
27.04.2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що ОСОБА_3 25.04.2017 року подала на ім`я головного лікаря заяву про звільнення її з роботи з 26.04.2020 року на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, також посилалась і на ст.38 КЗпП України, додавши до заяви припис військового комісаріату. Відповідач вважає, що початком військової служби для громадян, прийнятих на військову службу за контрактом вважається день зарахування до списків особового складу військової частини, що визначено п.2 ч.1 ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», в наданому позивачем приписі строк прибуття на військову службу не був зазначений. На день розірвання трудового договору контракт про проходження військової служби із позивачем підписаний не був, у зв`язку із чим підстави для її увільнення від роботи , що визначені ст.119 КЗпП України були відсутні.

В судовому засіданні представник позивача вимоги викладені у позовній заяві підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в задоволенні позову просив відмовити з підстав наведених у відзиві.

3.Заяви, клопотання.
19 травня 2020 року позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, зокрема, щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26 квітня 2018 року по 28 травня 2020 року в сумі 159 372 грн 46 коп.
4.Інші процесуальні дії.
22.04.2020 року ухвалою суду за заявою представника позивача було витребувано докази у справі.

5. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин.
Як встановлено в судовому засіданні ОСОБА_3 працювала на посаді медичної сестри відділення для лікування дорослих хворих з інфекційним ураженням нервової системи та респіраторних вірусних інфекцій Комунального підприємства «Хмельницька міська інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради з 14 серпня 2007 року по 26 квітня 2017 року, що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці серії НОМЕР_2 .

25 квітня 2017 року ОСОБА_3 звернулася із заявою про звільнення з 26 квітня 2017 року на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із вступом до лав Збройних Сил

України на контрактній основі, просила відповідно до ст.38 КЗпП України причину звільнення вважати поважною. Завірена копія зави міститься у матеріалах справи.

До заяви позивачем було долучено припис ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18 квітня 2017 року, яким було запропоновано ОСОБА_3 18 квітня 2017 року вибути в розпорядження командира в/ч. НОМЕР_1 для прийняття на військову службу за контрактом.

На підставі наказу №23 від 25 квітня 2017 року по Хмельницькій інфекційній лікарні, завірена копія якого міститься в матеріалах справи ОСОБА_3 було звільнено з 26 квітня 2017 року з посади медичної сестри у зв`язку із вступом до лав ЗСУ на контрактній основі, згідно п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України.

26 квітня 2017 року ОСОБА_3 отримала трудову книжку, розписавшись у книзі обліку трудових книжок Хмельницької міської інфекційної лікарні, копія якої долучена до справи.

27 квітня 2017 року між Міністерством оборони України в особі т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 та ОСОБА_3 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового і сержантського складу строком на три роки. Завірена копія контракту долучена позивачем до справи.

18 травня 2019 року позивач змінила прізвище з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_4 », що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії НОМЕР_3 .

27 квітня 2020 року між Міністерством оборони України в особі начальника Військово-медичного клінічного центру Центрального регіону та ОСОБА_2 було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового і сержантського складу строком на 3 роки. Завірена копія контракту була додана позивачем до позову.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу, однією із підстав припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Статтею 119 КЗпП України у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу було передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Відповідно до ст.40 Закону України 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.

За працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. (частина третя статті 119 КЗпП України у реакції Кодексу на час видачі оскаржуваного наказу).

Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції Закону на час видачі оскаржуваного наказу за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

ОСОБА_6 проходить військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, який діє в Україні з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», тому на неї поширюються гарантії, щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, встановлені статтею 119 КЗпП України, частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Гарантії щодо збереження за працівником місця роботи (посади) та середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, установлені згідно з вказаними нормами, є безумовними.

5.Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи,
щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.
Оскільки гарантовані ОСОБА_6 ст.119 КЗпП України та ст.39 Закону

України «Про військовий обов`язок і військову службу» права щодо збереження місця роботи (посади) та середнього заробітку були порушені при винесенні наказу про звільнення у зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, суд вважає ці доводи позивача такими що заслуговують на увагу, а оскаржуваний наказ є протиправним.

Доводи представника відповідача, щодо початку служби позивачем за контрактом з 27 квітня 2017 року на увагу не заслуговують, по тій причині що сам припис про необхідність явки на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 був виданий 18 квітня 2017 року, та саме з цієї дати рекомендовано ОСОБА_3 прибути в розпорядження командира в/ НОМЕР_4 . Написання позивачем заяви про звільнення було зумовлено наміром проходження військової служби за контрактом, на підтвердження чого роботодавцю було надано копію припису.

6. Норми права які застосував суд і мотиви їх застосування.
Згідно ч.1 ст.51 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
В силу п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;
Відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на особливий

період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
В силу ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у редакції Закону на час видачі оскаржуваного наказу за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Позивач трудову книжку отримав 26 квітня 2017 року, з зазначеним позовом звернувся до суду 31 березня 2020 року, після спливу майже трьох років.
Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.
Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

В судовому засіданні судом не було встановлено поважних причин для поновлення такого строку, оскільки позивачу за належної обачливості жодних перешкод для звернення із відповідним позовом до суду у тримісячний строк не існувало.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку, про те, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку із пропуском строку звернення визначеного ст.233 КЗпП України.
Судові витрати по справі слід покласти на державу.
Керуючись ст.ст.36, 119, 233 КЗпП України, ст.ст. 76, 258, 264, 265 ЦПК України, суд, -
ухвалив:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Хмельницька інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради про визнання незаконним та скасування наказу №23 Комунального підприємства «Хмельницька інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради від 25 квітня 2017 року про звільнення ОСОБА_6 на підставі п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України, поновлення на посаді сестри медичного відділення для лікування дорослих хворих з інфекційними ураженнями нервової системи у комунальному підприємстві «Хмельницька інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня складання повного судового рішення до Хмельницького апеляційного суду.
Позивач ОСОБА_2 , місце проживання АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 .
Відповідач Комунальне підприємство «Хмельницька інфекційна лікарня» Хмельницької міської ради, місцезнаходження вул.Г.Сковороди, 17 м. Хмельницький, .
Повний текст рішення виготовлено 2 червня 2020 року.

Суддя: