РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2020 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Губської Я.В.,

при секретарі Куценко Н.М.,

за участі позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім*єю та визнання права власності на частку у спільному майні подружжя

ВСТАНОВИВ:

28.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 та просить встановити факт проживання однією сім*єю з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , просить встановити, що частка ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності на майнові права за договором №116/с від 06.07.2016 року (ексклюзивні права на суборенду торгового об*єкту) становить Ѕ, просить визнати право власності за ОСОБА_1 на Ѕ частку майнових прав за договором №116/с від 06.07.2016 року (ексклюзивні права на суборенду торгового об*єкту) в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що з 2012 року вона та ОСОБА_4 почали проживати разом однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу, вести спільне господарство. У грудні 2014 році вони почали разом знімати квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується листом ФОП ОСОБА_5 № б/н від 07.06.2018 року. Протягом спільного проживання вони здійснювали подорожі за кордон, що підтверджується відповідними фотографіями. За час проживання однією сім`єю, 6 липня 2016 року ФОП ОСОБА_4 уклав із ТОВ «Компанія «СОЛЛІ ТОРПВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 1» договір № 116/с про передачу за плату ОСОБА_4 ексклюзивні права на суборенду торгівельного об`єкту, площею 99,00 кв.м., будівельний номер 52/р, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 . Отже, ексклюзивні права на суборенду (майнові права) є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 Потім, ОСОБА_4 уклав договір суборенди № 0099/11-16 від 14 грудня 2016 року на павільйон, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . Надалі ОСОБА_4 замовив у нотаріуса довіреність на ОСОБА_6 і ФОП ОСОБА_6 , діючи на підставі довіреності від 20.11.2017 року, уклав із ФОП ОСОБА_7 договір суборенди № 0019/11-18 відносно павільйону (торгівельною площею 9,0 м2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер і вона звернулася до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки не надала підтверджуючих документів про факт шлюбних відносин із ОСОБА_4 . Враховуючі дані обставини, вона звернулась з позовом до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 майнових прав за договором № 116/с від 6 липня 2016 року (ексклюзивні права на суборенду торгового об`єкту), на підставі ст.74 СК України, ст.ст. 1218, 1219,1258,1264 ЦК України.

Згідно ухвали судді Київського районного суду м. Харкова від 29.12.2018 року позовна заява залишена без руху для усунення недоліків. 23.01.2019 року подана уточнена позовна заява ОСОБА_1 .

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім*єю та визнання права власності на частку в спільному майні подружжя, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Харкова від 24.01.2019 року задоволено клопотання про витребування доказів.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04.03.2019 року справу перерозподілено іншому судді.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 05.06.2019 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів.

Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 12.08.2019 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду по суті позовних вимог.

Ухвалою від 18.12.2019 року витребувані докази за клопотанням представника позивача.

В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з*явився, повідомлений про час та місце судового розгляду, ніяких заяв до суду не подав.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено ч.3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Положеннями ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Позивач ОСОБА_1 , пред`являючи позов до суду вказує, що вона з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 проживала однією сім*єю, як чоловік та дружина з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , а тому на підставі вимог ст. 74 СК України має право на спільне майно, набуте ними під час спільного проживання, в порядку спадкування.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

В рішенні Конституційного Суду України у справі №5-рп/99 від 03.06.1999 року зазначено що, до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 15 серпня 2019 року по справі № 588/350/15.

Також, при встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства (домогосподарство є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти).

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно - правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17, провадження № 61-1623св19.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд зазначає, що під час розгляду справи позивач ОСОБА_1 не надала до суду достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження того, що вона та померлий ОСОБА_4 проживали однією сім*єю, як чоловік та жінка з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1.

Представлені позивачем фотокартки свідчать лише про єдиний спільний відпочинок ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в березні 2013 року в Єгипті та зустрічі в офісах з іншими особами. Поповнення телефону позивача померлим ОСОБА_4 різними сумами від 15 грн. до 72 грн. з лютого 2016 року по листопад 2017 року, придбання абонементів в один спортивний клуб та дані про підключення Інтернету невідомою особою в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 не можуть свідчити про спільний бюджет позивача та померлого ОСОБА_4 . А допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 є знайомими та родичами позивача і не підтвердили обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 однією сім*єю,як чоловік та жінка з ознаками ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків.

Судом враховані і ті обставини, повідомлені в судовому засіданні, що після смерті ОСОБА_4 з квартири, в якій за словами позивача вона проживала разом з померлим, її виселили і будь-які меблі, придбані разом або цінності родичі померлого їй не дали, що також спростовує доводи ОСОБА_1 про придбання спільного майна в період проживання з померлим з 2012 року.

Таким чином, позивачем не доведено в судовому засіданні факту спільного проживання однією сім*єю та перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 протягом часу з 2012 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

При цьому, суд також зазначає, що навіть факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання іншим із подружжя коштів протягом, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Даний висновок підтверджується і доводами, викладеними в постанові Верховного суду від 15.08.2019 року, справа № 588/350/15-ц.

Відповідно до правового висновку у постановах Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 та №6-1568цс16, №6-801цс16, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

За представленими суду доказами, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що свідчить свідоцтво про смерть № НОМЕР_1 від 06.12.2017 року. (а.с. 14).

Звертаючись до суду ОСОБА_1 зазначає, що ОСОБА_4 6 липня 2016 року уклав із ТОВ «Компанія «СОЛЛІ ТОРПВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 1» договір № 116/с про передачу за плату ексклюзивні права на суборенду торгівельного об`єкту, площею 99,00 кв.м., будівельний номер 52/р, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 , які є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Також, ОСОБА_4 уклав договір суборенди № 0099/11-16 від 14 грудня 2016 року на павільйон, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та із ФОП ОСОБА_7 договір суборенди № 0019/11-18 відносно павільйону (торгівельною площею 9,0 м2), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно наданих до суду копій договору № 116/с від 06.07.2016 року, договорів суборенди №0099/11-16 від 14.12.2016 року, №0019/11-18 від 01.12.2017 року, дані договори укладені ФЛП ОСОБА_13 і відмінності у прізвищі померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 та особи, яка уклала договори ФЛП ОСОБА_13 не можуть свідчити про те, що це є одна і та ж особа. Доказів, передбачених чинним законодавством на підтвердження протилежного суду надано не було.

Також, суд звертає увагу, що згідно тексту договору № 116/с від 06.07.2016 року ТОВ «Компанія «СОЛЛІ ТОРПВЕЛЬНИЙ МАЙДАНЧИК 1» уклало з ФЛП ОСОБА_13 договір про ексклюзивні права на суборенду торгівельного об*єкту, згідно якого ОСОБА_13 після оплати вартості ексклюзивних прав отримає даний об*ект у користування чи власність, в порядку встановленим чинним Законодавством України.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на торгівельні об`єкти за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_4 оформлено не було.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до відповіді Харківської районної державної нотаріальної контори Харківської області від 08.05.2019 року після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 відкрито спадкову справу №426/2018. З заявами про прийняття спадщини у 6-місячний термін звернулися дружина ОСОБА_1 та син померлого ОСОБА_3 , який був зареєстрований з померлим за однією адресою. Заяв від інших спадкоємців не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.07.2018 року за № 2189/02.31 позивачу ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до вимог ст.ст. 1216-1219 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу.

Вимогами ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Згідно ст.ст. 1261-1265 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Утриманцем вважається неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування.

Враховуючі досліджені в судовому засіданні докази та відсутність підстав для встановлення факту проживання однією сім*єю позивача з померлим ОСОБА_4 , наявність спадкоємця першої черги, який був зареєстрованим з померлим за однією адресою, недоведеність факту належності померлому ОСОБА_4 прав на суборенду торгівельних об*єктів на підставі договорів № 116/с від 06.07.2016 року, №0099/11-16 від 14.12.2016 року, №0019/11-18 від 01.12.2017 року, не оформлення права власності на спірні торгівельні об*екти за померлим, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про те, що її частка в праві спільної сумісної власності на майнові права за договором №116/с від 06.07.2016 року становить Ѕ та визнання за нею права власності на Ѕ частку майнових прав за договором №116/с від 06.07.2016 року в порядку спадкування за законом.

Таким чином, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необґрунтованими, такими, що не знайшли свого підтвердження в судовому засідання, у зв*язку з чим суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовляє в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 247, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 ) про встановлення факту проживання однією сім*єю з 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановлення, що частка ОСОБА_1 в праві спільної сумісної власності на майнові права за договором №116/с від 06.07.2016 року становить 1/2, визнання права власності за ОСОБА_1 на Ѕ частку майнових прав за договором №116/с від 06.07.2016 року - залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: