Дата документу 22.12.2020 Справа № 320/5868/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/3741/20 Головуючий у 1-й інстанції: Міщенко Т.М.
Є.У.№ 320/5868/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення суми виконавчого збору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року про закриття провадження,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області, Мелітопольського управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області про стягнення грошових коштів. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що за примусовим виконання рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012 постановою ВДВС від 14.05.2013з неї було стягнуто судові витрати та виконавчий збір. Проте, на час вирішення справи вона була інвалідом 2 групи, а отже, відповідно до Закону України «Про судовий збір» підлягала звільненню від сплати судового збору. З цих підстав просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму 549,20 грн., стягнути з ВДВС Мелітопольського МУЮ Запорізької області на її користь суму 30 грн., стягнути з Мелітопольського управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області на її користь суму 54,92 грн. (т. 1 а.с. 1).

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29.09.2016 вищезазначену позовну заяву визнано неподаною та повернуто ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 15).

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 06.12.2016 скасовано ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29.09.2016, питання передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1 а.с. 55-57).

01 березня 2017 від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява, в якій відповідачем зазначений Мелітопольський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області. З підстав незаконного, на думку ОСОБА_1 , стягнення з неї як інваліда 2 групи судового збору при примусовому виконанні рішення просила стягнути з Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на її користь суму виконавчого збору у розмірі 634,12 грн. (т. 1 а.с. 82).

18 вересня 2017 року від ОСОБА_1 до суду надійшла уточнена позовна заява до Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області. Зазначала, що оскільки її права порушені, вона звертається до суду з позовом, посилаючись на обставини та докази, згідно яким підлягає дослідженню та перегляду рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012. Посилаючись на застосування судом при ухваленні цього рішення закону 2007 року до періоду 2006 року, та інші, на її думку порушення, просила суд визнати недійсним право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. з моменту укладання договору купівлі-продажу будинку, тобто з 10.11.2006, набуте безпідставно на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20.11.2012, та стягнути з Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на її користь суму 634,12 грн. (т. 1 а.с. 135-136).

06 листопада 2017 року ОСОБА_1 подала уточнену позовну заяву, якою частково зміненила підстави позову. Предметом позову залишились ті ж самі вимоги стягнення з Мелітопольського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області на її користь суми 634,12 грн. (т. 1 а.с. 149-150).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 знов подавались до суду уточнені позовні заяви, від 24.01.2018 (т. 1 а.с. 174-176), від 19.03.2018 (т. 1 а.с. 222-223) від 27.03.2018 (т. 1 а.с. 236-237), які фактично вони зводяться до дублювання пояснень раніше наданої позовної заяви.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року встановлено, що 04 червня 2018 року позивачем подано уточнену позовну заяву, в якій вона пред`являє вимоги до ОСОБА_2 про визнання недійсним її права власності на земельну ділянку та до нотаріуса Мелітопольського нотаріального округу Запорізької області Зубової А.О. про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки. Зазначала також, що позов про стягнення судового збору та виконавчого збору неможливо вирішити без слухання справи в повному обсязі.

Таким чином, фактично позивачем було подано заяву про зміну предмету та підстав позову.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 червня 2018 року уточнену позовну заяву ОСОБА_1 від 04 червня 2018 року було залишено без розгляду.

Вказана ухвала суду першої інстанції була оскаржена в апеляційному порядку та Постановою Запорізького апеляційного суду від 07 травня 2019 року була залишена без змін.

Отже місцевим судом фактично розглядався цивільний позов ОСОБА_1 до Мелітопольського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення суми виконавчого збору.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року провадження у справі закрито.

Судове рішення мотивовано тим, що за положенням ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження постанови про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів підлягають оскарженню до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити для провадження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам та дійшов до помилкового висновку про закриття провадження по справі.

У відзиві на апеляційну скаргу головний державний виконавець Мелітопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) вважає оскаржувану ухвалу законною і обґрунтовано, а доводи апеляційної скарги неспроможними.

В засідання апеляційного суду сторони не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення судової повістки ОСОБА_1 04.12.2020, Мелітопольському МВДВС 04.12.2020, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

Суд визнав причини неявки сторін у судове засідання неповажними і такими,Ю що не перешкоджають розгляду справи по суті.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Зі змісту п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами.

Відповідно до положень ст.ст. 447-448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Водночас відповідно до ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

З наведених норм права вбачається, що Законом України «Про виконавче провадження» встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства

Аналогічний правовий висновок викладено, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), від 14 листопада 2018 року у справі № 906/515/17 (провадження № 12-246гс16) та від 16 січня 2019 року у справі № 910/22695/13 (провадження № 12-277гс18).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, прийнявши до уваги те, що вимоги сторони виконавчого провадження про стягнення з виконавчої служби суми виконавчого збору не підлягають вирішенню за правилами цивільного судочинства, а відноситься до адміністративної юрисдикції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі та роз`яснив позивачці її право на звернення в порядку адміністративного судочинства.

Доводи апеляційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального і матеріального права є неспроможними.

Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону і матеріалами справи, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 жовтня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 грудня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська