Постанова

Іменем України

23 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 643/6549/20

провадження № 61-8853св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року в складі судді Короткого І. П. та постанову Харківського апеляційного суду від 02 червня 2020 року в складі колегії суддів: Хорошевського О. М., Бурлака І. В., Яцини В.Б.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішень судів

У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави Україна в особі Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої каліцтвом.

Позов обґрунтовано тим, що у період з 06 липня 1986 року до 31 липня 1986 року позивач, як працівник міліції, у складі об`єднаного загону Управління внутрішніх справ Харківського обласного виконавчого комітету був направлений у відрядження до зони відчуження Чорнобильської атомної електростанції (далі - Чорнобильська АЕС), де ніс патрульно-постову службу, в результаті чого отримав хворобу, пов`язану з виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на атомній станції.

Пояснював, що 12 липня 1991 року експертним висновком № 253 встановлено, що хвороба позивача пов`язана з виконанням робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС.

19 серпня 1991 року складено, а 22 серпня 1991 року затверджено акт форми Н-І

№ 122 про нещасний випадок на виробництві.

09 липня 1998 року Харківською обласною медико-соціальної експертизи позивачу встановлено третю групу інвалідності та 50 % втрати працездатності.

З 04 жовтня 2001 року на 3 роки, а з 03 листопада 2004 року Харківською обласною медико-соціальною експертизою було встановлено другу групу інвалідності з втратою 70 % працездатності безстроково.

Звертав увагу на те, що 29 лютого 2012 року Харківською обласною медико-соціальною експертизою позивачу видано акт про втрату 70 % працездатності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС.

Посилаючись на наведене та на те, що він має статус учасника ліквідації аварії на Чорнобильської АЕС категорії 1, позивач просив стягнути з держави на його користь суму щомісячного відшкодування втраченого заробітку в розмірі 16 530,50 грн, починаючи з дати подачі позову.

Ухвалою Московського районного суду м. Харків від 29 квітня 2020 року у відкритті провадження відмовлено.

Відмовляючи у відкритті провадження в справі, суд першої інстанції виходив з того, що спір, який виник між сторонами, є публічно-правовим, а тому підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Постановою Харківського апеляційного суду від 02 червня 2020 року апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Крім того, колегія суддів суду апеляційної інстанції, посилаючись на правовий висновок, зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 05 червня 2019 року в справі № 686/23445/17, додатково зазначила, що Міністерство внутрішніх справи Української РСР було державною спеціалізованою установою, що виконувало функції державного управління у сфері виконавчої влади, яка від імені держави здійснювала контроль за додержанням законів, тому спір пов`язаний із несенням служби, виконанням обов`язків у відрядженні в зв`язку з чим отримання ушкоджень і втрата працездатності належить до юрисдикції адміністративних судів.

Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У червні 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 червня 2020 року у вищевказаній справі, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу до суду першої інстанції для розгляду по суті.

Підставами касаційного оскарження ухвали Московського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року та постанови Харківського апеляційного суду від 02 червня 2020 року, заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зокрема зазначає, що суди не звернули увагу на його доводи стосовно відсутності спору з відповідачем у справі. Натомість підставою звернення до суду з позовом є встановлення приватно-правовідносин між ним та відповідачем щодо втрати ним частини працездатності внаслідок участі в ліквідації аварії на Чорнобильської АЕС.

Відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 від інших учасників справи до Верховного Суду не надходило.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 липня 2020 року відкрито касаційне провадження у цій справі з підстав визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано матеріали справи № 643/6549/20 із Московського районного суду

м. Харкова, встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3Цивільного процесуального кодексу України

(далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач має статус учасника ліквідації аварії на ЧАЕС категорії 1.

29 лютого 2012 року Харківською обласною медико-соціальною експертизою позивачу видано акт про втрату позивачем 70 % працездатності, яка пов`язана з виконанням службових обов`язків з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЄС.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вважав, що він має право на отримання компенсації втраченого заробітку щомісяця, яка, на думку позивача, становить 16530,50 грн. (4 723,00 грн, х 5 х 70%).

Позивач посилався на загальні норми цивільного законодавства щодо відшкодування заробітку, втраченого внаслідок втрати або зменшення працездатності, а також на пункт 1 частини першої статті 13 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Визначаючи відповідачем державу Україна в особі Державної казначейської служби України, позивач посилався на те, що єдиним державним органом, який уповноважений здійснювати казначейське обслуговування бюджетних коштів, в тому числі, списання цих коштів з відповідного казначейського рахунку на виконання рішення суду, є саме Державна казначейська служба України

Нормативно-правове обґрунтування

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції Українигромадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення регулюються Законом України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особам, віднесеним до категорії 2 надається така гарантована державою компенсація як відшкодування у встановленому законодавством порядку втраченого заробітку, який вони мали до ушкодження здоров`я, якщо захворювання або каліцтво, що виникли у зв`язку з виконанням робіт, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, призвели до стійкої втрати професійної працездатності (без встановлення інвалідності), що встановлено уповноваженою медичною комісією.

Передбачена пунктом 8 частини першої статті 21 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» компенсація за своєю природою є спеціальною соціальною виплатою, яка здійснюється за рахунок держави з метою відшкодування особі частини доходу (у вигляді недоотриманої заробітної плати), втраченого особою внаслідок стійкого зниження працездатності. Така виплата має щомісячний (систематичний) характер.

При цьому за своїм призначенням зазначена вище компенсація виконує таку ж функцію, як і сума виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування як щомісячна грошова сума, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання.

Пунктом 1 частини першої статті 13 «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», за змістом якої держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов`язується відшкодувати, в тому числі, за пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком справ, розгляд яких прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору в порядку певного судочинства.

Пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Встановивши, що позивач фактично оспорює неотримання ним компенсації заробітку, втраченого внаслідок стійкого зниження працездатності, здійснення якої за рахунок держави залежить від рішення суб`єкта владних повноважень, суди зробили правильний висновок про те, що спір має вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

Наявність чи відсутність підстав для відшкодування позивачу втраченого заробітку не може встановлюватись судами загальної юрисдикції через спеціальних статус осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи та спеціально визначений порядок реалізації прав таких осіб на соціальних захист.

Посилання заявника на загальні норми цивільного законодавства, зокрема, які були чинними на час встановлення йому 2-ої групи інвалідності з втратою 70 % працездатності, є безпідставними, оскільки зводяться до неправильного розуміння позивачем правової природи спеціальної соціальної виплати, про яку заявлено в позові.

Про неправильне тлумачення заявником норм матеріального та процесуального права, а також неправильне розуміння порядку реалізації ним своїх прав на соціальний захист, свідчать також доводи касаційної скарги щодо відсутності спору між сторонами в справі.

Перевіряючи інші доводи касаційної скарги, які спрямовані на незгоду позивача із ухваленими в справі судовими рішенням та власним тлумаченням норм матеріального права та процесуального права, Верховний Суд зазначає, що суди, врахувавши предмет та підстави позову, зробили правильний висновок про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2020 року та постанову Харківського апеляційного суду від 02 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

О. В. Ступак

Г. І. Усик