Провадження № 22-ц/801/262/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бойко В. М.
Доповідач:Шемета Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2020 рокуСправа № 127/18501/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Шемети Т. М. (суддя - доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Якименко М. М.,

секретар судового засідання Куленко О. В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач (особа яка подала апеляційну скаргу) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 4 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником адвокатом Сидорчук Наталією Миколаївною, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року, постановлене у складі судді Бойко В. М. в м. Вінниці, повне судове рішення складено 21 листопада 2019 року,-

в с т а н о в и в:

В липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, у якому ставив вимогу визнати що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві особистої приватної власності, скасувати свідоцтво про право власності від 21 серпня 2017 року видане державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Єлісєєвою Т. Ю. зареєстроване в реєстрі за № 3-1116, спадкова справа 260/2015.

Обґрунтовуючи позов, зазначив що згідно листа Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 21 серпня 2017 року № 2092/02-14 йому стало відомо, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 його тітки ОСОБА_3 , 21 серпня 2017 року за реєстровим № 3-1116 видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України та ст.71 Закону України «Про нотаріат», її пережилому чоловікові ОСОБА_2 .

Позивач заперечує, проти того, що дана квартира є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , стверджує, що спірна квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_3 , належить їй особистою і не підлягає поділу як спільно набуте майно під час шлюбу, а відповідно і свідоцтво про право власності на Ѕ частки даної квартири є незаконним. Зазначає, що в 2008 році він вирішив придбати квартиру, однак вирішив її тимчасово оформити на свої рідну тітку ОСОБА_3 , з якою перебував в гарних стосунках та у зв`язку з цим остання видала на ім`я позивача довіреність від 30 грудня 2007 року з повноваженням щодо можливості придбати у її власність будь-яку квартиру, розташовану в м. Вінниця Україна, способом, ціною та умовах на свій власний розсуд, з правом укладення відповідних договорів.

15 січня 2008 року ОСОБА_1 на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_3 та ТОВ «ВінІнвестБуд» було укладено договір №2/137-4/130 про участь у Фонді фінансування будівництва. Згідно договору ТОВ «ВінІнвестБуд» зобов`язався здійснити фінансування будівництва будинку, яке будувало ТОВ «БМУ-3». За позивачем було закріплено такий об`єкт інвестування: АДРЕСА_6 загальна проектна площа 69,49 кв. м. поверх 4 кімнат 2 тип планування 2. На виконання цього договору позивач поступово вносив свої особисті кошти на користь ОСОБА_3 , після чого 13 березня 2008 року було видано Свідоцтво про участь у фонді фінансування будівництва, зокрема, яке підтверджує, що були внесені всі платежі по фінансуванню будівництву обраної ним квартири. Згідно квитанцій за договором було сплачено такі суми: 176 000 грн від 15.01.2008 року № 7/1; 68 000 грн від 11.03.2008 року № 17; 71 500 грн від 12.03.2008року № 10; 50 500 грн від 12.03.2008 року № 18; 3 211 грн від 13.03.2008 року № 23, всього: 369 211 грн.

Позивач вказує, що 09 жовтня 2008 року він отримав свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 на ім`я ОСОБА_3 29 грудня 2008 року було зареєстровано право власності на цю квартиру в КП «ВМБТІ» № 1943, в книзі 805; реєстраційний № 25989963. Грошові кошти які позивач особисто платив за свою рідну тітку належали йому, квартиру було фактично придбано ним особисто за власні кошти, і по довіреності оформлено на тітку, з чого слідує, що вона не витрачала своїх коштів, що належали їй та її чоловікові на праві спільної сумісної власності, тобто витрачені з бюджету сім`ї. Під час оформлення договору, оплати коштів, оформлення документів на квартиру ні покійна тітка ОСОБА_3 , ні її чоловік ОСОБА_2 в м. Вінницю не приїздили.

Позивач вказує, за домовленістю тітка мала приїхати у м. Вінницю і переоформити право власності квартири на позивача, однак через раптову смерть тітки цього зробити не вдалось. Проте, остання за життя, ІНФОРМАЦІЯ_2 , склала на ОСОБА_1 заповіт реєстровий № 10-94 виданий ОСОБА_4 в.о. нотаріуса Нижнекамського нотаріального округу Республіки Татарстан Садикової Р. З ., згідно якого ОСОБА_3 заповіла ОСОБА_1 усе своє майно, в тому числі і спірну квартиру.

Позивач вказує, що він проживає у цій квартирі, сплачує комунальні послуги та здійснює утримання квартири.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року позов задоволено. Визнано що квартира розташована за адресою: АДРЕСА_1 , належала ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на праві особистої приватної власності. Скасовано свідоцтво про право власності від 21 серпня 2017 року видане державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Єлісєєвою Т. Ю. зареєстроване в реєстрі за № 3-1116, спадкова справа 260/2015. Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що по справі здобуто достатньо доказів того що при придбанні спірної квартири ОСОБА_1 вносив свої особисті грошові кошти, про що свідчить розписка ОСОБА_3 від 16 квітня 2013 року та квитанції про внесення ОСОБА_1 коштів на користь ОСОБА_3 , та по довіреності оформив спірну квартиру на свою тітку ОСОБА_3 , а отже спірна квартира є її особистою приватною власністю і не підлягає поділу як спільне майно подружжя.

З таким рішенням не погодився відповідач ОСОБА_2 , 18 грудня 2019 року, діючи через свого представника адвоката Сидорчук Н. М., подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Основні доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не надано жодного доказу на спростування того, що кошти, які позичались ОСОБА_3 , не були позичені в інтересах сім`ї, та що подружжя ОСОБА_6 не мало наміру використовувати квартиру для спільного проживання, та що ОСОБА_2 не заперечував проти позики коштів дружиною для придбання спірної квартири. Вважає, що при видачі свідоцтва на право власності на частку у спільному майні подружжя нотаріусом правильно застосовано норми ст. 60 СК України, оскільки майно було набуте у шлюбі, за кошти подружжя, хоча і позичені. Вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції неправильно застосував норми ст. 57 СК України до правовідносини, які склалися між сторонами, так як в суді не досліджувалось і не ставилось питання про визнання позичених ОСОБА_3 коштів у сумі 43 000 доларів США у ОСОБА_1 , такими, що належали їй особисто.

Крім того вважає необґрунтованою відмову суду першої інстанції щодо застосування строків позовної давності.

Відзив на апеляційну скаргу від позивача, впродовж встановленого апеляційним судом строку, не надійшов.

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до наступних висновків.

По справі встановлено наступні обставини, що не оспорюються:

30 грудня 2007 року ОСОБА_3 видала довіреність на ім`я позивача з повноваженням щодо можливості придбати у її власність будь-яку квартиру, розташовану в м. Вінниця Україна, способом, ціною та умовах на мій власний розсуд, з правом укладення відповідних договорів (т. 1 а.с.5).

На підставі цієї довіреності, 15 січня 2008 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 уклав договір № 2/137-4/130 з ТОВ «ВінІнвестБуд» про участь у Фонді фінансування будівництва. Згідно договору ТОВ «ВінІнвестБуд» зобов`язався здійснити фінансування будівництва будинку, яке будувало ТОВ «БМУ-3». За позивачем було закріплено такий об`єкт інвестування: АДРЕСА_6 загальна проектна площа 69, 49 кв. м. поверх 4 кімнат 2 тип планування 2 (т. 1 а.с. 6-9).

На виконання умов цього договору позивач вносив кошти на користь ОСОБА_7 , що підтверджується відповідними квитанціями (т. 1 а.с. 11 - 13), зокрема: № 7/1 від 15.01.2008 року, у сумі - 176 000 грн; № 17 від 11.03.2008 року - 68 000 грн; № 10 від 12.03.2008 року - 71 500 грн; №18 від 12.03.2008 року - 50 500 грн; № 23 від 13.03.2008 року - 3 211 грн, а всього: 369 211, 00 грн.

З квитанції від 12 березня 2008 року вбачається, що ОСОБА_1 зняв зі свого депозитного рахунку грошові кошти у сумі 20 947, 75 доларів США (т. 1 а.с. 221).

Відповідно до платіжних доручень (а.с. 188-192, т.1), ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за період з 21.02.2008 року по 28.03.2008 року перераховували позивачу ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 983 000 рублів та 1000 доларів США , а саме платіжне доручення:

- № 000011 від 21.02 2008 року про переведення на рахунок ОСОБА_1 120 000 рублів (платник ОСОБА_3 , а.с. 188, т.1),

- № 000052 від 12.03.2008 року - 100 000 рублів (платник ОСОБА_2 , а.с. 188 на звороті, т.1),

- № 000018 від 14.03.2008 року - 110 000 рублів (платник ОСОБА_2 , а.с. 189, т.1),

- № 000046 від 17.03.2008 року - 90 000 рублів (платник ОСОБА_2 , а.с. 189 на звороті, т.1),

- 18.03.2008 року від № 000019 - 115 000 рублів (платник ОСОБА_3 , а.с. 190, т.1),

- 20.03.2008 року від № 000039 - 115 000 рублів (платник ОСОБА_2 , а.с. 190 на звороті, т.ю1),

- № 000038 від 20.03.2008 року - 110 000 (платник ОСОБА_3 , а.с. 191, т.1),

- № 000055 від 24.03.2008 року - 110 000 рублів (платник ОСОБА_3 , а.с. 191 на звороті, т.1),

- № 000024 від 28.03.2008 року - 113 000 рублів (платник ОСОБА_3 , а.с. 192, т.1),

- заява про відправлення ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 коштів у сумі 1 000 доларів США (т. 1 зворот а. с.192).

09 жовтня 2008 року видано Свідоцтво про право власності № НОМЕР_8 на ім`я ОСОБА_3 на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на цю квартиру було зареєстровано в КП «ВМБТІ» 29 грудня 2008 року під № 1943, в книзі 805; реєстраційний № 25989963 (т. 1 а.с.14).

04 березня 2009 року ОСОБА_3 надала нотаріально завірену згоду на тимчасове проживання строком на два роки ОСОБА_1 та членів його сім`ї у спірній квартирі (т. 1 а.с. 187).

Згідно заповіту складеного 05 лютого 2013 року реєстровий № 10-94 та посвідченого Муртазіною А. Р. в. о. нотаріуса Нижнекамського нотаріального округу Республіки Татарстан Садикової Р. З. , ОСОБА_3 заповіла позивачу все своє майно, в тому числі і квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.72).

В розписці, наданій ОСОБА_3 та датованою 16 квітня 2013 року, зазначено, що при придбанні спірної квартири були внесені особисті грошові кошти ОСОБА_1 у сумі 43 000 доларів США, які вона не буде повертати, а вони будуть зараховані в загальну вартість квартири (т. 1 а.с. 217 - 218).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла в м. Нижнєкамськ Республіка Татарстан РФ, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_9 виданого 26 лютого 2015 року (т. 1 а. с. 73).

Листом Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 21 серпня 2017 року № 2092/02-14 позивача було повідомлено про те що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 (яка є його тіткою), 21 серпня 2017 року за реєстровим № 3-1116 видано свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України та ст.71 Закону України «Про нотаріат», її пережилому чоловікові ОСОБА_2 (т.1 а.с. 28).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При визначенні розміру частки дружини та чоловіка у спільному майні подружжя вважається, що частки кожного з подружжя є рівними, як це закріплено у нормі статті 70 СК України.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Позивач стверджує, що квартира в АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , а тому не є спільною сумісною власністю подружжя.

Суд, задовольняючи позов, зазначив, що як підтвердження того, що квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , він приймає до уваги те, що позивач на підставі виданої ОСОБА_3 довіреності уклав договір про участь у фонді фінансування будівництва, що позивач вносив свої особисті кошти за ОСОБА_3 , з урахуванням розписки ОСОБА_3 про те, що гроші, внесені ОСОБА_1 , належали йому особисто. Суд критично віднісся до наданих представником відповідача доказів перерахування коштів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с. 188-192, т.1) так як вони не містять відтиску печатки та не надано доказів того, що ці кошти перераховувались позивачеві для придбання квартири.

Така оцінка судом доказів по справі є невірною, виходячи з наступного.

По-перше, представництво за довіреністю врегульовано статтями 237, 244 ЦК України, у відповідності до положень яких представництвом э правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Як вбачається зі змісту довіреності, даної ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_1 , (а.с.5, т.1), цією довіреністю було надано останньому повноваження на придбати у власність ОСОБА_3 будь-якої квартири, розташованої в м. Вінниця Україна, способом, ціною та умовах на його власний розсуд, з правом укладення відповідних договорів.

У відповідності до положень статті 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, припиняє, змінює цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

Частина три статті 238 ЦПК України містить пряму заборону: «представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах…».

Відтак, твердження ОСОБА_1 про те, що ним вносились власні кошти на купівлю квартири для ОСОБА_3 , що в них була усна домовленість, що він оформляє квартиру на тітку, але купує її за власні кошти для себе, а тітка потім переоформить цю квартиру на нього (так як він не хотів втратити чергу на отримання житла), - прямо суперечить нормам закону і не може слугувати доказом того, щоб стверджувати, що кошти, сплачені за договором № 2/137-4/130 про участь у Фонді фінансування будівництва, належали на праві особистої власності ОСОБА_3 (квитанції на а.с. 11 - 13, т.1).

Безпідставно суд першої інстанції не взяв до уваги платіжні доручення (а.с. 188-192, т.1), надані представником відповідача, згідно яких ОСОБА_3 та ОСОБА_2 за період з 21.02.2008 року по 28.03.2008 року перерахували позивачу ОСОБА_1 грошові кошти на загальну суму 983 000 рублів, що за курсом, який існував на день проведення цих платежів, становило 209 075,52 гривні та 30.10.2008 року здійснили переказ 1 000 доларів США, що за курсом, який існував на момент переказу, становило 5 760, 40 грн (курс валют взято на інформаційному ресурсі ІНФОРМАЦІЯ_3 , дата звернення 28.05.2020 року), тобто документально підтвердженим є перерахування коштів на загальну суму 214 835,92 грн. Причому слід зазначити, що кошти були переведені як від імені ОСОБА_3 , так і від імені її чоловіка ОСОБА_2 , що є доказом того, що це були спільні кошти подружжя.

ОСОБА_1 не заперечив отримання цих коштів та не надав доказів того, що кошти були перераховані йому для інших цілей ніж внесення грошей за Договором про участь у Фонді фінансування будівництва № 2/137-4/130 від 15.01.2008 року, укладеному ним на підставі Довіреності від імені ОСОБА_3 . Також слід зазначити, що за умовами Договору № 2/137-4/130 вартість об`єкта інвестування складає 362 084 грн (пункт 1.3. Договору), а часовий проміжок перерахування цих коштів співпадає з часовим проміжком внесення коштів за інвестиційним догвором.

Наявність розписки ОСОБА_3 від 16 квітня 2013 року про те, що вона не буде повертати борг в розмірі 43 000 доларів США (кошти, внесені ОСОБА_1 при купівлі квартири АДРЕСА_4 ) (а.с. 217-218, т.1) знову ж таки не може слугувати підтвердженням того, що кошти, сплачені ОСОБА_9 за квартиру, належали їй на праві особистої власності. Навіть за умови позики частини грошей у ОСОБА_10 з боку ОСОБА_3 для купівлі квартири це не може змінювати правовий статус майна, набутого під час шлюбу, подружжям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Обов`язок доказування того, що майно, набуте за час шлюбу, належить на праві особистої власності одному з подружжя, покладається на особу, яка заперечує презумпцію спільності майна подружжя, набутого під час шлюбу, тобто в даному випадку обов`язок доказування покладається на ОСОБА_10 .

Проте як уже зазначалося вище, доказів того, що кошти, перераховані за квартиру АДРЕСА_4 , належали на праві особистої власності ОСОБА_3 , матеріали справи не містять, таким доказами не можуть бути дії, вчинені ОСОБА_10 на виконання умов Довіреності, тому в задоволенні позову слід відмовити. За таких обставин суд не дає оцінки доводам апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції наслідків пропуску строку позовної давності.

За змістом частини першої статті 71 Закону України «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, нотаріус правомірно видав свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя на 1/2 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі ст. 60 Сімейного кодексу України та ст.71 Закону України «Про нотаріат», її пережилому чоловікові ОСОБА_2 (т.1 а.с. 28) та підстав для його скасування немає.

Оскільки за життя ОСОБА_11 заповіла позивачу ОСОБА_1 все своє майно, в тому числі і квартиру що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с.72), він як спадкоємець за заповітом не позбавлений можливості оформти свої спадкові права, звернувшись до нотаріальної контори.

Відтак, суд першої інстанції дав невірну оцінку наявним у справі доказам, невірно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про те, що квартира АДРЕСА_4 була придбана за особисті кошти ОСОБА_3 , а тому доводи апеляційної скарги є підставними а оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з постановленням нового про відмову в задоволенні позову.

Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України, з позивача ОСОБА_1 слід стягнути на користь відповідача ОСОБА_2 понесені ним та документально підтверджені судові витрати в розмірі 4 114 гривень 50 копійок (квитанція на а.с. 1, т.2).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, , 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану його представником адвокатом Сидорчук Наталією Миколаївною задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 листопада 2019 року скасувати та постановити нове:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4 114 (чотири тисячі сто чотирнадцять) гривень 50 копійок понесених ним судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ОСОБА_1 , проживає: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_10 .

ОСОБА_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_11 .

Головуюча Т. М. Шемета

Судді О. Ю. Береговий

М. М. Якименко