ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 червня 2020 року м. Чернівці
справа № 726/2075/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Владичан А. І.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.
секретар Скрипка С.В..,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 на заочне рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2020 року (головуючий у 1-й інстанції Байцар Л.В.),
ВСТАНОВИВ:

У жовні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що з 13 жовтня 2006 року сторони перебували у шлюбі. Від спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.
11 листопада 2009 року рішенням Путильського районного суду Чернівецької області шлюб між сторонами розірвано, стягнуто аліменти на її користь на утримання доньки у розмірі 300 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Розмір стягуваних аліментів є недостатнім, оскільки в силу свого віку дитина потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту та оздоровлення.

Матеріальний стан та стан її здоров`я, з дня присудження аліментів змінився, на даний час вона перебуває на обліку в онкологічному диспансері, і у зв`язку із захворюванням їй присвоєно третю групу інвалідності.

Крім того, на її утриманні перебуває ще одна неповнолітня дитина 2005 року народження.

________________________________________________________________________

Провадження 22ц/822/489/20

Враховуючи те, що з дати присудження аліментів матеріальний стан та стан здоров`я її погіршився, просила збільшити розмір стягуваних з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої доньки з 300 гривень до 2500 гривень, та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2020 року позов задоволено частково.
Збільшено розмір стягуваних з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , аліментів на утримання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 11 листопада 2009 року з 300 гривень до 1200 гривень, щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати набрання рішенням законної сили.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 368 грн 83 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішення ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушенням норм матеріального та процесуального права.

Доводи скарги мотивує тим, що судом при збільшенні розміру стягуваних аліментів не враховано зміни матеріального стану та погіршення здоров`я позивачки, не враховано відсутність у неї місця роботи і відповідно заробітку, не було надано належної оцінки вищевказаним обставинам.

Заочним рішенням суду першої інстанції збільшено розмір стягуваних аліментів лише на 6 % відповідно розмірів прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку станом на 2009 та 2020 роки, тобто судом фактично здійснено перерахунок розміру аліментів з урахуванням прожиткового мінімуму.

Разом з тим, суд першої інстанції передчасно вирішив питання про розподіл судових витрат та відмовив стороні позивача у компенсації витрат на правничу допомогу, посилаючись на відсутність доказів понесення заявлених до стягнення витрат. Фактично, розглянувши справу за відсутності сторін, суд позбавив можливості позивача надати вказані докази у судовому засіданні та проігнорував заяву представника про надання доказів понесених витрат у 5 ти денний строк у порядку ч.8 ст.141 ЦПК України.

В апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м. Чернівці в частині збільшення розміру аліментів змінити, збільшивши розмір стягуваних аліментів до 2500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, а в частині відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу скасувати та стягнути з ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції в розмірі 2565 гривень. Вирішити питання про розподіл судових витрат в суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідача про суть оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, тобто ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, тощо.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції в повному обсязі не відповідає.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції з урахуванням вимог розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) і справедливості виходив з можливості сплати аліментів у визначеному ним розмірі та достатності розміру стягуваних аліментів для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Колегія суддів вважає правильними зазначені висновки суду.

Судом установлено, що сторони 13 жовтня 2006 року сторони зареєстрували шлюб. Від спільного проживання у них народилася донька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні.
11 листопада 2009 року рішенням Путильського районного суду Чернівецької області шлюб між сторонами розірвано, стягнуто аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_2 у розмірі 300 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини третьої статі 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно з частиною першою статті 184 цього Кодексу суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

За вимогами частини першої статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних, чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною 2 статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до п.1 ст. 18, п. 1,2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789Х11 від 27.02.1991 р. та набула чинності для України 27.09.1991 р., держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Стаття 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування.
Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний, моральний розвиток.
Статтею 141 СК України передбачено рівність прав та обов`язків щодо дитини.
Статтею 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2019 рік від 23.11.2018 року N 2629-УІІІ установлений у 2019 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень.
Таким чином розмір, аліментів на утримання однієї дитини віком старше 6 років на час звернення до суду становить не менше 1013 гривень.
Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що позивачка звернулася до суду з позовом про збільшення розміру стягуваних аліментів, обґрунтовуючи тим, що її матеріальний стан та стан здоров`я з дня присудження аліментів змінився, вона перебуває на обліку в онкологічному диспансері, має інвалідність, часто хворіє, що підтверджується копією медичної карти.

Так, при зверненні до суду із позовом про зміну розміру аліментів, позивач ОСОБА_4 у підтвердження погіршення свого матеріального стану надала суду копію витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №327 від 23.11.2018 року про її звільнення у запас з 24.11.2018 року.

Разом з тим, відсутні будь-які докази, які б свідчили про відсутність доходів, та суттєве погіршення матеріального стану позивачки на день звернення до суду з позовом. Також не надано належних та допустимих доказів про спроможність відповідача ОСОБА_2 сплачувати аліменти у визначеному позивачкою розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 (на яку також посилається і Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 року по справі № 524/7388/17 - http://reyestr.court.gov.ua/Review/83819773) зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей, в тому числі і положення статті 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів».

Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини в розмірі 1200 гривень.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що у разі, якщо дитина потребує додаткових витрат, які викликані особливими обставинами, позивачка у відповідності до вимог ст. 185 СК України має право звернутися до суду з іншим позовом про стягнення додаткових витрат на дитину.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розмір аліментів на одну дитину, інфляційні процеси, на які посилалася позивач, як на одну з причин для збільшення розміру стягуваних аліментів, не є підставою для збільшення розміру стягуваних аліментів в розумінні ст.192 Сімейного Кодексу України, оскільки законодавцем, зокрема ч.2 ст.184 СК України передбачена індексація розміру аліментів, визначених судом або за домовленістю між батьками у твердій грошові сумі.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 182 СК України при визначені розміру стягуваних аліментів було правильно встановлено обставини справи і стягнуто аліменти з урахуванням матеріального становища обох сторін, стану здоров`я стягувача аліментів та наявності на її утриманні інших осіб.

Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, враховуючи наступне.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Дослідивши матеріали справи колегією суддів встановлено, що разом з позовною заявою представником позивача - Поляк М.В. на підтвердження понесених позивачем ОСОБА_1 витрат на правову допомогу була надано копію ордеру про надання правової допомоги, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат від 23.10.2019 року.

Відмовляючи в задоволенні даної вимоги суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні платіжні документи про оплату послуг правової допомоги, тобто відсутні докази понесення заявлених до стягнення витрат, однак колегія суддів з таким висновком суду не погоджується.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд першої інстанції провів заочний розгляд справи, за відсутності сторін, чим позбавив позивача та його представника надати докази на підтвердження понесених витрат на правову допомогу.
До матеріалів апеляційної скарги додано квитанцію до прибуткового касового ордера №22/20/1 від 10.02.2020 року про оплату ОСОБА_4 витрат на правову допомогу в сумі 2565 гривень, що є належним доказом понесених витрат, які підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_2 .
Що стосується стягнення витрат на правову допомогу в зв`язку з розглядом справи в апеляційній інстанції, то такі не підлягають задоволенню, оскільки відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги в частині збільшення розміру аліментів.
З огляду на викладене судова колегія вважає, що з висновком суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог повністю погодитися не можна. Тому, рішення в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу підлягає скасуванню із постановленням нового рішення в цій частині, а в іншій частині рішення - слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 20 лютого 2020 року в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу скасувати.
Позовні вимоги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про збільшення розміру аліментів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 2565 гривень.

В решті частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення або з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 червня 2020 року

Головуючий: А.І. Владичан

Судді: І.М. Литвинюк

І.Б. Перепелюк