Номер провадження: 22-ц/813/3465/20
Головуючий у першій інстанції Тополева Ю.В.
Доповідач Сегеда С. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Комлевої О.С.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Ющак А.Ю.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справиапеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Другого Малиновського відділу державної виконавчої служби міста Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, Головного управління державної казначейської служби України в Одеській області про зобов`язання вчинити певні дії, визнання дій державного виконавця неправомірними, зобов`язання повернути зайво стягнуті кошти, стягнення моральної шкоди,

встановив:

25 листопада 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Другого Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, ГУДКС України в Одеській області про визнання дій державного виконавця неправомірними, зобов`язання повернути зайво стягнуті кошти, стягнення моральної шкоди.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року у відкритті провадження за вищевказаною позовною заявою ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року, танаправити справу до суду першої інстанції для розгляду справи по суті, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Вирішуючи питання про слухання справи у спрощеному позовному провадженні, у відсутності учасників справи, колегія суддів виходить із того, що учасники справи повідомлені про час і місце судового засідання, як то передбачено ст. 130 ЦПК України (а.с. 45-48).

Більше того, Другий Малиновський ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області надав суду клопотання про слухання справи без участі представника відділу (а.с.49).

При цьому, колегія суддів враховує, що у відповідності до п. 5 Розпорядження голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року (а.с.51) апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.

Оскільки жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання прийняти участь у справі особисто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.

Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

У зв`язку з цим, датою ухвалення цього судового рішення, яким є постанова суду, є 31.03.2020 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, тому на підставі п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України відмовив у відкритті провадження у справі.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів не погоджується, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Положеннями ст. 447, ч.1 ст. 448 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Отже зазначеними нормами ЦПК України передбачена можливість оскарження дій державного виконавця до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Другого Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, ГУДКС України в Одеській області про визнання дій державного виконавця неправомірними, зобов`язання повернути зайво стягнуті кошти, стягнення моральної шкоди.

Таким чином, зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що ОСОБА_1 фактично оскаржив дії державного виконавця Другого Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області, ГУДКС України в Одеській області та просив стягнути із вказаного ВДС зайво стягнуті грошові кошти і відшкодувати завдану моральну шкоду. При цьому, ОСОБА_1 посилався на статті 447-450 ЦПК України, якими регулюються питання судового контролю за виконанням судових рішень.

Однак, відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що даний спір має розглядатись в порядку адміністративного судочинства.

При цьому суд вказав, що зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем заявлено вимоги, які виникають з адміністративних правовідносин, зокрема вимоги про зобов`язання вчинити дії, визнання дій державного виконавця неправомірними, зобов`язання повернути зайво стягнуті кошти, та вимогу, яка виникає з цивільних правовідносин, зокрема вимогу про стягнення моральної шкоди.

Суд першої інстанції також вказав, що відповідно до ст. 20 КАС України місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні: 1) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності; 2) адміністративні справи, пов`язані з виборчим процесом чи процесом референдуму, щодо: оскарження рішень, дій чи бездіяльності дільничних виборчих комісій, дільничних комісій з референдуму, членів цих комісій; уточнення списку виборців; оскарження дій чи бездіяльності засобів масової інформації, інформаційних агентств, підприємств, установ, організацій, їх посадових та службових осіб, творчих працівників засобів масової інформації та інформаційних агентств, що порушують законодавство про вибори та референдум; оскарження дій чи бездіяльності кандидата у депутати сільської, селищної ради, кандидатів на посаду сільського, селищного голови, їх довірених осіб; 3) адміністративні справи, пов`язані з перебуванням іноземців та осіб без громадянства на території України, щодо: примусового повернення в країну походження або третю країну іноземців та осіб без громадянства; примусового видворення іноземців та осіб без громадянства за межі України; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; продовження строку затримання іноземців або осіб без громадянства з метою їх ідентифікації та (або) забезпечення примусового видворення за межі території України; затримання іноземців або осіб без громадянства до вирішення питання про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту в Україні; затримання іноземців або осіб без громадянства з метою забезпечення їх передачі відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; 4) адміністративні справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, визначених пунктами 1-3 частини першої цієї статті; 5) адміністративні справи щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років».

Окружним адміністративним судам підсудні всі адміністративні справи, крім визначених частиною першою цієї статті.

Однак, судом не було враховано, що всі вимоги позивача ОСОБА_1 направлені на визнання неправомірними дій державного виконавця, здійснених при виконанні судового рішення, ухваленого в порядку ЦПК України, а тому дані дії мають розглядатись в порядку статей 447-450 ЦПК України за скаргою особи, яка звернулась до суду.

При цьому, колегія суддів зазначає, що якщо закон установлює інший, ніж правилами адміністративного судочинства, порядок судового оскарження дій виконавця, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів щодо розгляду таких скарг.

Таких правових позицій дотримується Велика Палата Верховного Суду в Постанові № 279/2369/17 від 05.12.2018 року.

Колегія суддів також зазначає, що в своїй постанові від 11.12.2019 року, у справі № 2-6/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право сторін виконавчого провадження на звернення зі скаргою, порядок подання та розгляд таких скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця визначені в розділі VII ЦПК України. Зокрема, статтею 447 ЦПК України встановлено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Статтею 448 ЦПК України визначено, що скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Разом із цим в Законі України «Про виконавче провадження», який є спеціальним законом, що регулює порядок вчинення дій спрямованих на примусове виконання судових рішень міститься аналогічна норма, відповідно до якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74).

Таким чином, оскільки порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця, вчинених на виконання судових рішень, постановлених у порядку цивільного судочинства, чітко передбачений у ЦПК України, то в таких випадках адміністративна юрисдикція виключається.

Зазначені обставини свідчать про те, що оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції проявив зайвий правовий формалізм, який надав перешкоди ОСОБА_1 у доступі до правосуддя.

При цьому колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 сформулював свої вимоги, з посиланням на ст.ст. 447-450 ЦПК України, подавши фактично скаргу на дії державного виконавця, однак безпідставно назвав свою скаргу позовною заявою.

Враховуючи, що позивач ОСОБА_1 в даному випадку правильно сформулював свої вимоги, однак не правильно керувався нормами процесуального права, якими дані спірні правовідносини підлягають розгляду, суду першої інстанції належало керуватись правовими позиціями, викладеними в Постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/, провадження № 12-15гс19, та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19.

Згідно вказаних правових позицій зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Тобто Велика Палата Верховного Суду виходить із того, що у разі, якщо сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

В даному випадку, ОСОБА_1 правильно визначив свою правову позицію, пославшись на норми процесуального права, якими регулюються спірні правовідносини, однак помилково звернувся до суду не зі скаргою на дії державного виконавця, як то передбачено Розділом VІІ ЦПК України, та про що зазначено ним в апеляційній скарзі, а з позовними вимогами.

У зв`язку з цим, суду першої інстанції належало діяти згідно ст. 185 ЦПК України і залишити позовну заяву ОСОБА_1 буз руху з наданням останньому строку для усунення недоліків позовної заяви і можливості визначитись з її вимогами і підстав для їх задоволення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її частково спростовують, оскільки ухвалу у справі постановлено не у відповідності до вимог процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану ухвалу суду скасувати і прийняти постанову, якоюнаправити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Часткове задоволення апеляційної скарги полягає у тому, що ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, зі стадії відкриття провадження у справі, а не для розгляду справи по суті позовних вимог, як про те ставиться в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 379, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі скасувати.

Прийняти постанову, якоюнаправити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, яке с кладено 31.03.2020 року.

Судді Одеського апеляційного суду: С.М. Сегеда

О.С. Комлева

Т.В. Цюра