Справа № 128/227/19
Провадження № 22-ц/801/1808/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саєнко О. Б.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 рокуСправа № 128/227/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Оніщука В.В.,

суддів: Стадника І.М., Копаничук С.Г.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ),

відповідач: ОСОБА_3 ,

розглянувши у порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), подану її представником адвокатом Кухарем Олексієм Івановичем на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 липня 2020 року, постановлене у складі судді Саєнко О.Б., в залі суду,

встановив:

У січні 2019 року ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та виділ майна у власність одного з подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач являється її колишнім чоловіком, з яким вона перебувала в шлюбі з 27.06.1995 по 09.08.2010, під час якого вони нажили спільне майно, а саме:

- сторожову будку, площею 18,9 кв.м., розташовану в по АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку площею 0,2521 га, розташовану по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:005:0048;

- земельну ділянку, площею 0,2448 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:005:0082, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, право власності по 1/2 частці якої було визнано за позивачем та відповідачем заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2011 року, яке спочатку було скасовано рішенням апеляційного суду Вінницької області від 04.04.2012, а потім ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 листопада 2012 року залишено в силі.

Зазначене вище майно оформлене на відповідача та на даний час не поділене в натурі.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає про те, що оскільки земельних ділянок є дві, і їхня вартість згідно із висновком про вартість ТОВ «Експертсервіс.юа» є однаковою - по 30000 грн. кожна, тому з поcиланням на ст. 71 СК України та з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила поділити нажите сторонами в шлюбі майно, виділивши їй у власність земельну ділянку площею 0,2521 га, розташовану по АДРЕСА_2 з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:005:0048, вартістю 30000 грн., а у власність відповідача виділити земельну ділянку площею 0,2448 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:005:0082, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, вартістю 30000 грн.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 30 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що статті 70,71 Сімейного Кодексу України, на які посилається позивач в обґрунтування правових підстав її позову, не можуть бути застосовані судом, оскільки ці статті закону визначають розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також передбачають способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Вищевказані земельні ділянки належать сторонам на праві спільної часткової власності, а тому дані правовідносини регулюються нормами ЦК України, зокрема, статтями 356,357,258, 364 ЦК.

Також судом першої інстанції зазначено, що позивач має право на виділ у натурі своїх 1/2 часток, які вона на праві спільної часткової власності має у земельних ділянках, однак претендує на цілу земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0048, при цьому доказів того, що відповідач, як співвласник цієї земельної ділянки надав згоду на отримання грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його 1/2 частки - позивач суду не надає. Аналогічні підстави стосуються і земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0082.

Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, незаконність та необґрунтованість рішення суду, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що місцевий суд дійшов невірного висновку про те, що ст. 70, 71 СК України не підлягають застосуванню, оскільки судом помилково віднесено земельну ділянку, кадастровий номер :03:005:0048 до спільної часткової власності, тоді як вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому дійшовши висновку про неможливість поділу в натурі зазначеної земельної ділянки суд, враховуючи п. 25 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, мав задовольнити позов частково та визнати за позивачем право власності на Ѕ частку ідеальної долі.

Також позивачем у апеляційній скарзі зазначено про те, що позовними вимогами є поділ двох рівноцінних земельних ділянок з однаковим цільовим призначенням, які знаходяться поруч та були придбані під час шлюбу, а тому логічно і справедливо було б присудити одному з подружжя одну земельну ділянку, а другому іншу.

Посилання ж суду на наявність заборон на відчуження земельної ділянки, кадастровий номер :03:005:0048, як на підставу відмови у поділі майна подружжя є необгрунтованим, оскільки відповідно до ст. 70, 71 СК України позивач має право на поділ спільного майна подружжя.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача впродовж встановленого апеляційним судом строку не надходив.

Апеляційна скарга на підставі статті 369 ЦПК України розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 27 червня 1995 року по 09 серпня 2010 року, про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу та копія свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 4, 5).

Заявляючи вимоги про поділ майна подружжя та виділ майна у власність, позивачем вказано, що під час шлюбу нею та відповідачем нажито спільне майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2521 га, розташовану по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:005:0048; земельну ділянку, площею 0,2448 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , кадастровий номер :03:005:0082.

Судом встановлено, що заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 06.11.2012 року вирішено розділити спільне майно подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_2 по Ѕ частці кожному і визнати за ОСОБА_2 право власності на:

- Ѕ частку нежитлових будівель та споруд, розташованих по АДРЕСА_1 , до складу яких входить адміністративно-складські приміщення з гаражами літ. А№1: №1-№25 загальною площею 1127,7 кв.м.; убиральня літ. Б; літ. н/я насосна яма; №1 пожежний резервуар, №2 підпірна стіна, №3 огорожа, які значаться зареєстрованими в КП ВООБТІ в реєстровій книзі №5 за реєстровим №1 від 31.12.2008 року за ОСОБА_3 ;

- Ѕ частку земельної ділянки площею 0,7500 га в межах згідно з планом, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для комерційних потреб, кадастровий номер :03:005:0054, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ №712081 від 13.02.2007 року, виданого на ім`я приватного підприємця ОСОБА_3 , зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №23.

- Ѕ частку земельної ділянки площею 0,2448 га в межах згідно з планом, розташованої по АДРЕСА_2 , цільове призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :03:005:0082, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №653607 від 17.04.2010 року, виданого на ім`я ОСОБА_3 , зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №72, реєстрація акту здійснена реєстратором сектору реєстрації Вінницького районного відділу 25.05.2010 року;

- Ѕ частку земельної ділянки площею 0,1848 га в межах згідно з планом, розташованої по АДРЕСА_1 , цільове призначення - для автотехобслуговування, кадастровий номер :03:005:0062, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №653606 від 17.04.2010 року, виданого на ФОП ОСОБА_3 , зареєстрованого в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №73;

Залишено у власності ОСОБА_3 Ѕ частку вищевказаного майна. Вирішено судом питання про судові витрати. (а.с.13-26).

Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на вищевказане нерухоме майно, зокрема на земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0082, на підставі вищевказаного заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2011, за кожним по 1/2 частки, було зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.08.2017 (а.с. 29-28 ).

Отже, судом встановлено, що поділ спільного майна подружжя - земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0082 вже було проведено судовим рішенням і відповідно до положень ст. 356 ЦК України вона належить сторонам на праві спільної часткової власності, і порядок виділу частки із даного майна регламентовано положеннями ст. 364 ЦК України, який в даному випадку позивачем не дотримано.

Крім того, із копії державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №254593 від 26 березня 2008 року вбачається, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки кадастровий номер :03:005:0048, площею 0,2521 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рішення постійно діючого Вінницького Третейського суду при Товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 12.01.2008, справа №0001/08.

Позивач стверджує, що вказана земельна ділянка кадастровий номер :03:005:0048, площею 0,2521 га, набута відповідачем за час шлюбу, а тому належить сторонам на праві спільної сумісної власності.

Проте, із змісту державного акту вбачається, що підставою набуття вказаної земельної ділянки у власність стало рішення постійно діючого Вінницького Третейського суду при Товарній біржі «ТБ Всеукраїнська» від 12.01.2008, справа №0001/08, яке сторонами до матеріалів справи не долучено, тобто суд позбавлений можливості встановити які правовідносини передували ухваленню третейським судом вказаного рішення.

Із змісту рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2011 року слідує, що ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) вже зверталася до суду з вимогою про поділ та визнання права власності на земельну ділянку кадастровий номер :03:005:0048, площею 0,2521 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , однак дане питання судом не вирішувалось, оскільки ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2011 позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду.

Відповідно до статей 69,70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ним в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина перша, друга, четверта статті 71 СК України).

Таке присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених статтею 365 ЦК України.

Положеннями цієї статті передбачені підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Такий висновок щодо застосування ст.ст. 69,70,71 СК України, ст.ст. 364, 365, 370 ЦК України в сімейних правовідносинах, викладений у постанові Верховного Суду України від 30.03.2016 року у справі № 6-2811 цс 15.

Таким чином, з урахуванням встановлених у справі обставин, заявлених позивачем вимог та наведених норм права, суд приходить до висновку, що заявлена позивачем вимога про виділ її у власність однієї із спірних земельних ділянок задоволенню не підлягає.

Що стосується вимоги позивача про поділ земельної ділянки з кадастровим номером :03:005:0048, площею 0,2521 га, слід зазначити наступне.

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 08.04.2016 слідує, що на земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0048 в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна накладено чотири обтяження за постановами Відділу ДВС Шаргородського районного управління юстиції та Відділу ДВС Вінницького районного управління юстиції в рамках виконавчих проваджень, в яких боржником виступає відповідач по даній справі - ОСОБА_3 , записи про обтяження за №№ 14080316,14080284,14080276, 14080210. (а.с. 11-12).

Як було встановлено судом, що позивач раніше вже зверталася до суду з вимогою про поділ та визнання права власності на земельну ділянку кадастровий номер :03:005:0048, однак дане питання судом не вирішувалось, оскільки ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2011 позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поділ спільного майна подружжя не може використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу боржником або виконання судового рішення про стягнення боргу. Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу та накладено арешт на його майно, та його дружина, які здійснюють поділ майна, діють очевидно недобросовісно та зловживають правами стосовно кредитора, оскільки поділ майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі №317/3272/16-ц.

Аналогічний по суті висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 654/1528/17.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про те, що позивач із позовом до відповідача та інших зацікавлених осіб, майнові права яких можуть бути порушені, про зняття арешту із нерухомого майна у встановлений законом спосіб, не зверталася.

Також, апеляційний суд звертає увагу на те, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову встановив, що право власності ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) та ОСОБА_3 на вищевказане нерухоме майно, зокрема, на земельну ділянку з кадастровим номером :03:005:0048, було зареєстроване у встановленому законом порядку на підставі заочного рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2011 року, за кожним по 1/2 частки.

Однак, вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2011 було вирішено питання щодо розподілу лише однієї із зазначених вище земельних ділянок, а саме земельної ділянки із кадастровим номером :03:005:0082, площею 0,2448 га шляхом поділу та визнання права власності по Ѕ частці за кожним із подружжя.

При цьому, питання про поділ та визнання права власності на земельну ділянку кадастровий номер :03:005:0048, площею 0,2521 га судом не вирішувалось, оскільки ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 01.12.2011 позовні вимоги в цій частині залишено без розгляду.

Таким чином, судом першої інстанції невірно встановлено обставини щодо перебування земельної ділянки кадастровий номер :03:005:0048, площею 0,2521 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на праві спільної часткової власності у ОСОБА_3 і ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 та не зазначено про неможливість поділу вказаної земельної ділянки з підстав наявності вищевказаних обтяжень.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, оскільки суд першої інстанції, хоча і ухвалив законне і обгрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, проте не зовсім вірно встановив обставини, на які послався як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог щодо поділу земельної ділянки кадастровий номер :03:005:0048, площею 0,2521 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , тому з урахуванням висновків та обставин, встановлених апеляційним судом, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ), подану її представником адвокатом Кухарем Олексієм Івановичем задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 30 липня 2020 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: В. В. Оніщук

Судді: І. М. Стадник

С. Г. Копаничук