справа № 492/162/17
провадження № 4-с/492/1/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2020 року м.Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Гусєвої Н.Д.,

при секретарі судового засідання Рябчук О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Арциз Одеської області дистанційно в режимі відеоконференції скаргу ОСОБА_1 на постанови державних виконавців про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами та про зобов`язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеною скаргою про визнання постанови від 15 лютого 2018 року головного державного виконавця Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Коваленка Т.А., постанови від 09 квітня 2019 року старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Видри І.О., про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобами неправомірними, посилаючись на те, що 20 січня 2020 року, 29 січня 2020 року заявником були отримані оскаржувані постанови і заявнику стало відомо, що відносно нього винесені постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, якими було порушено право заявника, оскільки заявник є водієм і заробляє перевезенням людей і вантажу та іншого джерела існування не має, перебуває у фактичних шлюбних відносинах та утримує співмешканку та трьох малолітніх дітей, наймолодша з яких є немовлям у зв`язку з чим звернувся до суду з зазначеною скаргою. Крім того, заявник просить суд зобов`язати вищевказаних державних виконавців поновити заявнику право керування транспортними засобами та надіслати постанови про таке поновлення Головному сервісному центру Міністерства внутрішніх справ України для виконання.

При розгляді скарги, суд керується нормами Цивільно-процесуального кодексу України в новій редакції від 15 грудня 2017 року, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року.

Заявник ОСОБА_1 , який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, скаргу підтримав, додатково пояснивши, що за рішенням суду про стягнення з нього аліментів він сплачував присуджені аліменти, але після повідомлення стягувачем, що він не є біологічним батьком дитини, на утримання якої сплачує аліменти припинив сплачувати аліменти. Рішення суду про стягнення аліментів не оскаржував, до суду щодо суми стягуваних аліментів, про оспорювання батьківства не звертався. Крім того, на відзив старшого державного виконавця Овідіопольського РВ ДВС ПМУМЮ (м.Одеса) ОСОБА_2 .О. дав пояснення суду, про те, що державний виконавець, незважаючи на те, що постановою від 15 лютого 2018 року вже було встановлено відносно нього тимчасове обмеження у праві керування транспортними засобами, безпідставно обмежила його у праві, якого вже не мав, а також безпідставно державний виконавець у відзиві послалася на порушення з його боку про ненадання ним державному виконавцю квитанцій про сплату аліментів щомісячно, оскільки це законом не передбачено.Також, державні виконавці при винесенні оскаржуваних постанов не з`ясували, чи не позбавлять вони такими діями його основного законного джерела засобів для існування. Посилання у відзиві на те, що станом на 15 лютого 2018 року у нього була заборгованість по сплаті аліментів за 6 місяців є помилковим, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів» від 07 грудня 2017 року, було запроваджено з 06 лютого 2018 року механізм тимчасового обмеження боржників у праві керування транспортним засобом, отже з 06 лютого 2018 року по 15 лютого 2018 року не пройшло 6 місяців та зворотної дії у часі не має.

Начальник Високопільського РВ ДВС ПМУМЮ (м.Одеса) Гончаренко В.Д., який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, дав суду пояснення про те, що на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з заявника на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, в ході якого внаслідок утвореної заборгованості по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, була винесена постанова від 15 лютого 2018 року,

Старший державний виконавець Овідіопольського РВ ДВС ПМУМЮ (м.Одеса) Видра І.О. в судове засідання не з`явилася, але від неї до суду надійшла заява, згідно якої просила суд розглянути справу у її відсутність, заперечувала проти скарги, просила відмовити у її задоволенні в повному обсязі, а також надала до суду відзив, згідно якого вважає, що скарга є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа про стягнення з заявника на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини, в ході якого внаслідок утвореної заборгованості по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, були винесені постанови від 15 лютого 2018 року, 09 квітня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження у праві керування транспортними засобамивідносно заявника до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Стягувач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву, згідно якої просила суд розглянути справу у її відсутність, заперечувала проти скарги, просила відмовити у її задоволенні в повному обсязі.

Розглянувши скаргу ОСОБА_1 , заслухавши у судовому засіданні обґрунтування заявника, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується скарга, дослідивши та оцінивши надані учасниками справиписьмові докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування на всій території України у випадках, установлених міжнародними договорами, згода та обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження» (зі змінами, внесеними згідно із Законами України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з вимогами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 ЗаконуУкраїни «Про виконавче провадження»)

Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Стаття 71 Закону регулює порядок стягнення аліментів державним виконавцем.

Згідно з ч. 4 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний обчислювати розмір заборгованості із сплати аліментів щомісяця.

Відповідно до ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців (станом на дату винесення постанови від 15 лютого 2018 року), за чотири місяці (станом на дату винесення постанови від 09 квітня 2019 року)державний виконавець виносить вмотивовані постанови, зокрема, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Судом встановлено, що рішенням Арцизького районного суду Одеської областівід 21 березня 2017 року стягнуто з ОСОБА_1 (скаржника по справі) на користь ОСОБА_3 щомісячно аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 800,00 грн., з індексацією відповідно до закону, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 14 лютого 2017 року і до повноліття дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також на утримання ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 200,00 грн., з індексацією відповідно до закону, починаючи з моменту подання позовної заяви, тобто з 14 лютого 2017 року і до досягнення дитиною трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 (т. 1 а.с. 24-25). Рішення не оскаржене, набрало чинності.

03 квітня 2017 року Арцизьким районним судом Одеської області на підставі вищевказаного рішення був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини (т. 1 а.с. 81-82, 154, 158, 203-204).

Начальником Високопільського РВ ДВС ГТУЮ в Херсонській області Гончаренком В.Д. винесено постанову від 08 серпня 2017 року про відкриття виконавчого провадження № 54458590 із примусового виконання вищезазначеного виконавчого листа (т. 1 а.с. 137-138).

15 лютого 2018 року головним державним виконавцем Високопільського РВ ДВС ГТУЮ в Херсонській області Коваленком Т.А. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, оскільки сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів перевищує суму відповідних платежів за шість місяців та станом на 14 лютого 2018 року встановлено 9228,57 грн. (т. 1 а.с. 47-48, т. 2 а.с. 12-13).

22 листопада 2018 року начальником Високопільського РВ ДВС ГТУЮ в Херсонській області Гончаренком Д.В. винесено постанову про передачу виконавчого провадження № 54458590 до Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області для подальшого проведення стягнення аліментів, оскільки місце проживання боржника встановлено в Овідіопольському районі Одеської області (т. 1 а.с. 150-151, 221-222).

18 грудня 2018 року старшим державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області Видрою І.О. винесено постанову про прийняття виконавчого провадження № 54458590 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа (т. 1 а.с. 54-55, 152-153, 223-224).

09 квітня 2019 року старшим державним виконавцем Овідіопольського РВ ДВС ГТУЮ в Одеській області Видрою І.О. винесено постанову про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, оскільки сукупний розмір заборгованості зі сплати аліментів перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці та за період з 01 вересня 2018 року по 09 квітня 2019 року встановлено 12301,50 грн. (т. 1 а.с. 58-59, т. 2 а.с. 14-15).

Відповідно до роз`яснень, що викладені у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26 грудня 2003 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» судам необхідно враховувати, що розмір заборгованості за виконавчим документом про стягнення аліментів державний виконавець повинен визначати, виходячи з правил Закону України «Про виконавче провадження», відповідних норм сімейного законодавства, а також постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 (з наступними змінами) «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб».

Як вбачається з розрахунків заборгованості по аліментах, проведених Високопільським РВ ДВС ГТУЮ в Херсонській області за період з лютого 2017 року по жовтень 2018 року нараховано 16428,57 грн. Боржником взагалі не сплачувалися аліменти за вищевказаний період (т. 1 а.с. 145, 149, 215, 220).

Згідно розрахунків заборгованості по аліментах, проведених Овідіопольським РВ ДВС ПМУМЮ (м.Одеса) заборгованість ОСОБА_1 по аліментах станом на 01 січня 2020 року становила 28056,57 грн., за період з січня 2020 року по лютий 2020 року нараховано 1779,00 грн. Всього заборгованість ОСОБА_1 по аліментах встановлена у розмірі 29835,57 грн. За весь період боржником не надано квитанцій про сплату аліментів (т. 1 а.с. 159, 160, 225).

В судовому засіданні заявник пояснив, що з початку 2018 року він не сплачував аліменти на виконання вищевказаного рішення, здоровий.

Беручи до уваги вищевказані розрахунки заборгованості по аліментах, пояснення самого заявника в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави вважати, що у заявника відсутня заборгованість зі сплати аліментів.

Аналізуючи норми права, якими керувалися державні виконавці при винесенні оскаржуваних постанов, враховуючи наявну заборгованість по аліментах у ОСОБА_1 , що сукупний розмір заборгованості заявника зі сплати аліментів перевищував суму відповідних платежів за певний період, передбачений законом, суд дійшов висновку, про те, що державні виконавці, виносячи оскаржувані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, діяли у межах своїх повноважень, відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки в ході розгляду справи заявником не спростовано факту наявності заборгованості по аліментах по вищевказаному виконавчому провадженні на дату винесення оскаржуваних постанов.

Суд зазначає, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька дитини. Виконання передбачених ст. 150 СК України обов`язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов`язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізично, так і духовно.

Посилання ОСОБА_1 на те, що керування транспортними засобами є основним законним джерелом засобів для його існування, є безпідставними, оскільки заявником не надано жодного доказу на підтвердження того, що він надає послуги з перевезення громадян і вантажу та що обмеження у праві керування транспортними засобами позбавить його основного законного джерела засобів для існування.

Суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на те, щовін не є біологічним батьком дитини, на утримання якої присуджені аліменти, оскільки заявником не надано жодного доказу на підтвердженнязазначеного, а також заявником в судовому засіданні надані поясненні, що він не звертався до суду про оспорювання батьківства.

Також, суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що державний виконавець у відзиві безпідставно послалася на порушення з його боку про ненадання ним квитанцій про сплату аліментів щомісячно, так як це законом не передбачено, оскільки обов`язок надавати державному виконавцю квитанцій про перерахування аліментів у разі їх самостійної сплати боржником передбачений п. 3 розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України № 512/5 від 02 квітня 2012 року, відповідно до вимог якого у разі, якщо боржник не працює і сплачує аліменти самостійно стягувачу, квитанції (або їх копії) про перерахування аліментів надаються виконавцю не пізніше наступного робочого дня після сплати, які долучаються до матеріалів виконавчого провадження.

Посилання заявника на те, що для винесення постанови від 15 лютого 2018 року державний виконавець повинен був обчислювати строк несплати аліментів за шість місяців з дня набрання чинності Закону України «Про виконавче провадження» у відповідній редакції, тобто з 06 лютого 2018 року, оскільки закон зворотної дії в часі не має, не заслуговують на увагу суду, оскільки підставами для винесення постанови, передбачених пунктами 1-4 ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» є саме наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка утворилася після винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, та сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців».

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року у справі № 639/1140/18-ц (провадження № 61-6208 св 19).

Якщо оскаржувані рішення були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (ч. 3 ст. 451 ЦПК України).

Оскільки в судовому засіданні встановлено, що оскаржувані постанови винесені з дотриманням Закону України «Про виконавче провадження», суд прийшов до висновку, що в задоволенні вимоги скарги про зобов`язання вищевказаних державних виконавців поновити заявнику право керування транспортними засобами та надіслати постанови про таке поновлення Головному сервісному центру Міністерства внутрішніх справ України для виконання слід відмовити.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, враховуючи те, що як встановлено судом, державні виконавці, виносячи оскаржувані постанови про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортним засобом до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі, діяли у межах своїх повноважень та відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження», суд дійшов до висновку, що право заявника не порушено, тому у задоволенні скарги слід відмовити, оскільки доводи скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

На підставі ст. ст. 19, 129, 129-1 Конституції України, ст. ст. 1, 2, 3, 5, 18, 19, 47, 71, 74 Закону України «Про виконавче провадження», керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 13, 211, 258-261, 353, 354, 355, 447-451, 453 ЦПК України, суд,

постановив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на постанову головного державного виконавця Високопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Херсонській області Коваленка Т.А. від 15 лютого 2018 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, постанову старшого державного виконавця Овідіопольського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Видри І.О. від 09 квітня 2019 року про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому наявної ухвали суду.

Відповідно до п/п 15.5) п/п 15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя

Арцизького районного суду Гусєва Н.Д.