Справа № 423/4221/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року Попаснянський районний суд Луганської області у складі головуючого судді Архипенко А.В., за участі секретаря судового засідання Іваненко С.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в судовій залі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного сумісного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

До суду надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного сумісного майна подружжя, в якому позивачка зазначає, що з 12 вересня 2008 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 , від якого у них є спільна малолітня дитина - син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Шлюб між сторонрам було розірвано на підставі рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 30 жовтня 2014 року, а малолітній син після розірвання шлюбу залишився проживати разом з позивачкою.

Під час шлюбу, а саме 22 грудня 2011 року на підставі нотраіально посвідчених договорів купівлі-продажу відповідачем були придбані земельна ділянка загальною площею 0,0155 гектарів вартістю 1000 грн.,що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та житловий будинок з господарськими спорудами вартістю 40 000 грн., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач за договорами купівли-продажу нерухомого майна є покупцем, ці договори укладені з урахуванням наданої позивачкою нотаріально посвідченої письмової згоди. 18 лютого 2012 року, вона, відповідач та їх спільна дитина зареєструвалися за вищезазначеною адресою та постійно мешкали в будинку.

Протягом наступних років позивачка та відповідач за власні кошти значно покращили загальний стан житлового будинку. Крім того, після офіційного розірвання шлюбу, а саме в період з листопада 2014 року по травень 2017 року вона продовжувала відкрито користуватися спільно набутим нерухомим майном. при цьому, відповідач постійно знаходився на заробітках в Росії, іноді приїжджаючи додому та обіцяючи вирішитипитання щодо розділу спільно набутого майна у добровільному порядку шляхом виплати на її користь грошової компенсації у розмірі половини вартості спільно набутого нерухомого майна. Повернувшись в черговий раз із Росії в грудні 2017 року відповідач категорично заявив, що вона не має ніякого прва на спільне набуте майно, оскільки сплинув встановлений законом трирічний строк позовної давності.

Позивачка запропонувала відповідачу добровільно поділити спільне сумісне майно, визнавши за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки та житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, однак відповідач відмовився від такого добровільного розділу спільного сумісного майна.

За викладених обставин позивачка в поданому позову просить суд поділити спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу, визнавши за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,0155 гектарів на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

До початку судового засідання позивачка надала суду заяву згідно якої підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти винесення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач до суду не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті "Судова влада України, відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відповідач не подав відзив у даній справі.

А так, враховуючи зазначене, суд, відповідно до положень ст.280 ЦПК України, проводить заочний розгляд даної справи та ухвалює заочне рішення.

Суд, вивчивши письмові матеріали приходить до наступного.

Предметом данного позову є вирішення питання про поділ спільного сумісного майна набутого подружжям за час шлюбу, що регулюється положеннями Сімейного Кодексу України.

На підставі ст.60 ч.1 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

При цьому, згідно ст. 61 ч.1 Сімейного кодексу України б`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 69 ч.1 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.1,ч.2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до вимог ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

При тім, відповідно до положень ст.72 СК України - до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Враховуючи визначені правові положення, суд зазначає.

Із копії паспорту позивачки та копії Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 30.10.2014 року (про розірвання шлюбу) вбачається, що сторони перебували у шлюбі з 12 вересня 2008 року по 30 жовтня 2014року ( а.с. 5,7).

Від шлюбу сторони мають сина, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно копії свідоцтва про народження його батьками є: батько - ОСОБА_2 , мати - ОСОБА_1 .

Згідно договору купівли-продажу житлового будинку від 22.12.2011 року ОСОБА_2 купив житловий будинок за 40 000 грн., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( а.с.14-15).

Згідно копії договору купівли-продажу земельної ділянки від 22.12.2011 року ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,0155 гектарів за 1000 грн. ( а.с.17-18).

Згідно копії рішення Попаснянського районного суд від 30 жовтня 2014 року - шлюб між сторонами був розірваний.

Аналізуючи вишезазначені письмові матеріали судом встановлено, що за час шлюбу сторонами було набуте певне майно і зазначнене майно є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, відповідно до положень ст.60 СК України.

Однак, шлюб між сторонами був розірваний 30 жовтня 2014 року і право вимогу про поділ майна позивачка мала протягом трьох років після розірвання шлюбу. в розумінні положень ст.72 СК України ( тобто до 30.10.2017року).

При тім, суд звертає увагу на те, що в своєму позові позивачка зазначає, що вона обізнана про строк позовної давності, у три роки, щодо вимоги про поділ майна після розірвання шлюбу відповідно до вимог ст.72 ч.2 СУ України і тому посилається на положення Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007року (п.15 абз.3), що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) ( 2947-14 ) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК), зазначаючи, що відповідач обмежив її право користування спльно набутим майном лише в травні 2017 року.

Натомість , суд зазначає, що позивачка , посилаючись на те, що вона не пропустила строк позовної давності для звернення до суду із вимогами про поділ майна після розірвання шлюбу в дійсному провадженні, за вищевикладених обставин - не надає ніяких доказів щодо таких обставин (саме щодо обмеження користування спільно набутим майном), як і те, що в самому позові взагалі відсутня будь-яка інформація щодо користування позивачкою спільно набутим майном) , а таке не відповдає вимогам ст.12, 81 ЦПК України , якою передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що позивачка не довела своїх вимог щодо права на звернення до суду із дійсним позовом після сплинення трьох років після розірвання шлюбу, в зв"язку з чим у задоволенні поданого позову необхідно відмовити.

На підставі викладеного, ст. 60-72 Сімейного Кодексу України, положень Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" ,

керуючись ст.10,12, 81,141, 258,263- 265,272,280-284,352-354 ЦПК України , суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розділ спільного сумісного майна подружжя - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, всіма учасниками справи, в порядку ст.273 ЦПК України.

Суддя : А.В.Архипенко