Провадження № 2/522/2728/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року Приморський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Свяченої Ю.Б.,

при секретарі судового засідання Шеян І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участі третьої особи Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради по цивільній справі про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки та зняття з місця реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням, в котрому просив суд визнати ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , таким, що втратили право на користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з 2004 року ОСОБА_1 є наймачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована в приміщенні, своїм правом на безоплатну приватизацію, станом на теперішній час, не скористалась.

Окрім позивача у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , однак там вони не проживають, речей у приміщення немає.

У зв`язку з наявністю реєстрації відповідачів у квартирі, позивач обмежений у праві користування та розпорядженням майном.

Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 17 лютого 2020 року.

У судове засідання 17 лютого 2020 року з`явився представник позивача. Судом постановлено ухвалу, якою залучено у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Судове засідання відкладене на 30 квітня 2020 року.

У судове засідання 30 квітня 2020 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились, про причини неможливості прибуття до суду не повідомили. Судове засідання відкладене на 13 липня 2020 року.

У судове засідання 13 липня 2020 року належним чином сповіщені учасники справи не з`явились, про причини неможливості прибуття до суду не повідомили. Судове засідання відкладене на 07 жовтня 2020 року.

У судовому засіданні 07 жовтня 2020 року представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судове засідання 07 жовтня 2020 року відповідачі не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Про причини неявки суд не повідомляли. Своїм правом надати відзив на позовну заяву не скористалися. У зв`язку з чим справа розглянута на підставі наявних в матеріалах справи доказів.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, прийнявши докази, що є наявними у матеріалах справи, вислухавши думку представника позивача, пояснення свідків, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 2004 року ОСОБА_1 є наймачем житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 та зареєстрована в приміщенні, своїм правом на безоплатну приватизацію, станом на теперішній час, не скористалась.

Окрім позивача у вказаній квартирі зареєстровані відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , що підтверджується довідкою витягом з домової книги про склад сім`ї від 21.10.2019 року вих. № 993.

Відповідачі у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 не проживають, їх речей у квартирі немає.

У судовому засіданні 24 вересня 2020 року була допитана у якості свідка ОСОБА_4 , яка пояснила, що вона проживає по сусідству з позивачем. Відповідач це колишній чоловік матері позивача. По сусідству воно проживає з 1999 року, однак відповідача з того часу не бачила жодного разу. Пояснила, що матір позивача померла в 2019 році.

У судовому засідання 07 жовтня 2020 року була допитана у якості свідка ОСОБА_5 , яка зазначила, що позивач є її сусідкою з 2009 року. Пояснила, що відповідачів у квартирі не бачила ніколи. У квартирі позивача буває періодично.

У судовому засідання 07 жовтня 2020 року був допитаний у якості свідка ОСОБА_6 , який зазначив, що позивач є його сусідкою з 2009 року. Пояснив, що відповідачів у квартирі не бачив ніколи. У квартирі позивача буває періодично. Окрім того надав пояснення, що відповідач ОСОБА_2 усиновлена батьками з Франції, тож вона проживає поза межами України.

В суду немає підстав ставити під сумнів істинність фактів, повідомлених свідками, їх пояснення відповідають та не суперечать обставинам, свідчення про які містяться в інших зібраних по справі доказах.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Згідно з ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України).

Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою, а також поряд з ним мають право користування цією квартирою і члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою.

При цьому, в п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Судом не встановлено обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали відповідачам у користуванні вищевказаним житлом, а також не встановлено обставин, які б дозволяли вважати, що право користування цим жилим приміщенням зберігається на законних підставах за відсутнім понад встановленого законом строку відповідачами.

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин цивільної справи суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими і доведеними позивачем та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 15, 16, 319, 321, 405 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 11, 280-283, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 за участі третьої особи Центр надання адміністративних послуг Одеської міської ради по цивільній справі про визнання особи, такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки та зняття з місця реєстрації, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Визнати ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право на користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішення суду після набрання чинності є підставою для зняття Центром надання адміністративних послуг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Одеського апеляційного суду через Приморський районний суд м. Одеси. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення суду виготовлено 15 жовтня 2020 року.

Суддя: Ю.Б. Свячена