Справа № 128/497/20
Провадження № 22-ц/801/1864/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ганкіна І. А.
Доповідач:Матківська М. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокуСправа № 128/497/20м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

Головуючого: Матківської М. В.

Суддів: Войтка Ю. Б., Стадника І. М.

Секретар: Кузьменко Б. І.

За участю: представника позивача ОСОБА_1 адвоката Голубенка О. В.; відповідача ОСОБА_2 і її представника адвоката Саюка Б. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2020 року за заявою позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А., про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі магазину,

Ухвалу постановила суддя Ганкіна І. А.

Ухвалу постановлено у м. Вінниці

Повний текст ухвали складено 02 вересня 2020 року,

Встановив:

У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А., про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі магазину.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником 24/25 часток нежитлових будівель по АДРЕСА_1 (попередня адреса: АДРЕСА_2 , що складається із магазину літ. «А» загальною площею 229,3 кв. м., підвалу літ. «п/А», рампи, ганку, козирка, складів літ. «В», загальною площею 72,3 кв. м., підсобного приміщення літ. «Г».

Відповідач ОСОБА_3 , згідно договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2011 року, була власником нежитлової будівлі позначеної на плані літ. «Б» площею 117,5 кв. м., яка складає 1/25 частку у праві спільної часткової власності будівель по АДРЕСА_3 .

Згідно договору дарування від 16 грудня 2019 року ОСОБА_3 відчужила на користь ОСОБА_2 будівлю літ. «Б» площею 117,5 кв. м., що складає 1/25 частку у праві спільної часткової власності нежитлових будівель по АДРЕСА_1 .

Станом на час укладення договору дарування 16 грудня 2019 року вказана будівля літ. «Б» була фактично зруйнована, знищена, як об`єкт нерухомості вже не існувала, на місцевості знаходились лише залишки будівельного сміття від цієї будівлі.

Право власності на 1/25 частку будівлі літ. «Б» по АДРЕСА_4 було зареєстроване 27 листопада 2011 року комунальним підприємством «Вінницьке об`єднане обласне бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2011 року, укладеного ОСОБА_3 з ТОВ «Автовояж». Станом на 2011 рік будівля існувала як об`єкт нерухомого майна.

Позивач, будучи співвласником майна і власником магазину позначеному на плані літ. «А» та нежитлових будівель, що складає 24/25 часток у праві спільної часткової власності по АДРЕСА_4 , вважає укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 договір дарування від 16 грудня 2019 року, недійсним згідно зі ст. 215 ЦК України, оскільки на час укладення цього договору будівля позначена на плані літ. «Б» була зруйнована, як об`єкт нерухомості фактично не існувала, від неї на місцевості знаходились залишки будівельного сміття; тобто, на час укладення договору дарування був відсутній об`єкт продажу. Приймаючи в дарунок нежитлову будівлю літ. «Б» площею 117,5 кв. м. ОСОБА_2 розраховувала на те, що згодом зможе його реконструювати на відновити.

Тому вона звернулася до суду з даним позовом, у якому просила визнати недійсним договір дарування будівлі магазину літ. «Б» площею 117,5 кв. м. та припинити право власності на будівлю магазину, що позначена на технічному плані літ. «Б» площею 117,5 кв. м., у зв`язку із знищенням майна.

1 вересня 2020 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про вжиття заходів забезпечення позову (заборону вчиняти дії), в якій просила вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони проведення будівельних робіт по забудові земельної ділянки за адресою: Вінницька область Вінницький район с. Щітки площею 0,05 га кадастровий номер :02:002:0394 та заборони укладення договору оренди зазначеної земельної ділянки, а також заборонити органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії щодо вказаного нерухомого майна (в тому числі реєстрації права користування оренди земельної ділянки).

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2020 року заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Забезпечено позов шляхом заборони вчиняти певні дії, а саме заборонено проведення будівельних робіт по забудові земельної ділянки за адресою: Вінницька область Вінницький район с. Щітки площею 0,05 га, кадастровий номер :02:002:0394 та заборонено укладати договір оренди зазначеної земельної ділянки; заборонено органам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного нерухомого майна (в тому числі реєстрації права користування оренди земельної ділянки).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у забезпеченні позову.

Зазначила, що вона не погоджується із ухвалою суду, оскільки судом першої інстанції допущено невідповідність висновків суду обставинам справи, неповно з`ясовано та не доведено обставин, що мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до постановлення незаконної ухвали.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що всупереч положенням закону, позивачем не надано доказів, які б вказували на те, що існує реальна загроза невиконання рішення суду першої інстанції у разі задоволення позовних вимог. Доводи заяви не містять жодних посилань на обставини, які на думку позивача, можуть стати на перешкоді при виконання такого можливого рішення, а посилання на можливі труднощі при виконанні рішення у разі задоволення позову є лише припущенням, яке нічим не обґрунтоване. Судом першої інстанції не врахованого того факту, що між Писарівською сільською радою і ОСОБА_2 на підставі рішення 43 сесії 7 скликання Писарівської сільської ради, 19 червня 2020 року укладено договір оренди землі, який зареєстрований в установленому порядку. Окрім цього, відповідно до викопіювання із плану зонування с. Щітки Писарівської сільської ради з виділення земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,05 га для будівництва і обслуговування будівель торгівлі ОСОБА_2 вбачається, що земельна ділянка, передана в оренду ОСОБА_2 кадастровий номер :02:002:0394 площею 0,05 га для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, і між об`єктами нерухомого майна, які перебувають у спільній частковій власності позивача і відповідача наявна проектна дорога, що також підтверджує відсутність будь-якого спору відносно землекористування, тим самим і відсутнє порушення прав позивача внаслідок вчинення договору дарування.

Позивач ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволені апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції про забезпечення позову залишити без змін, вважаючи її законною та обґрунтованою; при її постановленні суд не припустився порушень норм ні матеріального, ні процесуального права.

Відповідач ОСОБА_3 і третя особа приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А. відзив на апеляційну скаргу позивача не подали.

Відповідач ОСОБА_2 і її представник підтримали апеляційну скаргу, просять її задовольнити.

Представник позивача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_3 і третя особа приватний нотаріус Кметюк С. А., будучи повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши копії матеріалів цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення за таких підстав.

Задовольняючи заяву позивача про забезпечення позову, суд в оскаржуваній ухвалі вказав, що при цьому ним враховується практика Європейського суду з прав людини, правовий висновок Верховного Суду України, викладений в постанові № 6-605цс16 від 25 травня 2016 року, вимоги статей 41 і 124 Конституції України, положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; рішення Конституційного Суду України та роз`яснення Пленуму Верховного Суду України у пункті 4 постанови № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», а також врахував предмет і об`єкт судового спору і оцінив докази в їх сукупності.

Проте з таким висновком суду погодитися не можна.

Мета забезпечення позову це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу. При цьому забезпечення позову не повинно порушувати принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову (ч. 1). Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорених прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2).

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема: забороною вчиняти певні дії (п. 2); іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини (п. 10).

Згідно роз`яснень у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При встановленні відповідності заходів забезпечення позову позовним вимогам слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

По справі встановлено, що предметом позову у цій справі є визнання недійсним договору дарування будівлі магазину літ. «Б» площею 117,5 кв. м., що становить 1/25 частку у праві спільної часткової власності будівель по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А. 16 грудня 2019 року. Також встановлено, що власником 1/25 частки нежитлових будівель по АДРЕСА_1 є відповідач ОСОБА_2 , яка згідно вимог статті 317 ЦК України має право володіння, користування та розпорядження своїм майном, належним їй на праві власності.

Згідно положень статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Позивач ОСОБА_1 оспорюючи договір дарування нежитлової будівлі магазину літ. «Б», у заяві про забезпечення позову просить заборонити проведення будівельних робіт по забудові земельної ділянки, заборонити укладати договір оренди земельної ділянки та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельної ділянки.

При цьому у заяві про забезпечення позову позивач не зазначила обставин, які б свідчили про існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення її позовних вимог про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі магазину літ. «Б», а також, що обраний нею захід забезпечення позову: заборона на проведення будівельних робіт по забудові земельної ділянки, заборона на укладення договору оренди земельної ділянки та заборона на вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо земельної ділянки, є співмірним із заявленою нею позовною вимогою про визнання договору дарування нежитлової будівлі магазину недійсним.

Виходячи з наведених положень закону, та з обставин, зазначених позивачем у своїй позовній заяві в обґрунтування позовних вимог, колегія суддів прийшла до висновку, що обраний позивачем вид заходу забезпечення позову не відповідає предмету спору, оскільки позивач просить визнати недійсним договір дарування нежитлової будівлі, то у разі задоволення позову, після набрання рішенням суду законної сили, позивач не набуде право користування земельною ділянкою, відносно якої вона просить заборонити вчиняти певні дії.

Таким чином, невжиття заходів забезпечення позову, про які просить позивач, ніяким чином не утруднить виконання можливого рішення суду про задоволення позову про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі магазину.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов не правильного висновку про задоволення заяви про забезпечення позову, оскільки не врахував, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами, а також, що забезпечення позову допускається в разі, якщо існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, чого позивач не довела суду, звернувшись із заявою про забезпечення позову.

Отже, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, а ухвала суду першої інстанції не відповідає вимогам законності й обґрунтованості, постановлена з порушенням норм процесуального права, у зв`язку з чим підлягає до скасування з постановленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

Постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Вінницького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2020 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А., про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі магазину, залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

ГоловуючийМ. В. Матківська
СуддіЮ. Б. Войтко
І. М. Стадник

Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2020 року