Постанова

Іменем України

21 травня 2020 року

м. Київ

справа № 361/3462/17-ц

провадження № 61-21535св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Бурлакова С. Ю. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року у складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Кашперської Т. Ц., Яворського М. А.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та просила визнати недійсними з моменту підписання кредитний договір

від 27 вересня 2006 року № k2u4GL00260010, підписаний між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», договір іпотеки б/н від 27 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_1

та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 11346, 11347; договір поруки від 27 вересня

2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк»; договір поруки від 27 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк»; договір поруки від 27 вересня 2006 року, укладений

між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», та договір поруки від 27 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 27 вересня 2006 року між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено кредитний договір, який підписано сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів-фізичних осіб. Згідно з умовами кредитного договору позивачу повинні були бути надані кредитні кошти у розмірі 38 850,00 дол. США строком погашення до 27 вересня 2021 року зі сплатою

12 % річних за користування кредитними коштами. Також між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір іпотеки б/н від 27 вересня

2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н. А. Вказаний кредитний договір позивач вважає недійсним, оскільки кредитних грошових коштів

у розмірі 38 850,00 дол. США вона не отримувала ні з каси банку, ні на свій поточний рахунок, якого також відкрито не було. Іншого способу надання кредиту в іноземній валюті фізичній особі на території України не існує. Пунктами 1.2 та 2.1.2. кредитного договору передбачено, що для виконання цього договору банк відкриває позичальникові рахунки № НОМЕР_1 ,

№ НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 , які позивачу не відкривалися, про що свідчить відсутність укладання договорів про відкриття вищевказаних рахунків позичальнику. Кредитний договір було підписано позивачем під впливом обману з боку банку.

Крім того, сторонами не узгоджено всіх істотних умов договору, оскільки узгоджені у договорі розміри відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам. Всупереч пункту 2 частини першої статті 15 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позивачу найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати продукція - кредит (саме як і договір, що є його невід`ємною частиною). Банк також не виконав інших норм законодавства, не надавши перед укладенням договору всієї інформації відповідно до положень статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг».

Відповідно до висновку незалежного аудитора від 29 жовтня 2015 року

ефективна процентна ставка за кредитом складає 13,243 %, у той час як в договорі зазначено проценти у розмірі 12 %. Під час укладення договору позивач не міг знати ні ефективну процентну ставку, ні абсолютне значення подорожчання кредиту.

Посилаючись на викладене, зазначаючи, що волевиявлення учасників спірного кредитного договору не відповідає реальній їх волі, зокрема, волі позивача, на умовах сплати ефективної відсоткової ставки, що у дійсності складає 13,243 %, просить визнати укладений між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір недійсним. Вказуючи, що недійсність основного зобов`язання спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, вважає, що є підстави визнати недійсним і договір іпотеки, посвідчений нотаріусом, та договори поруки. Договір іпотеки є недійсним з огляду на те, що згідно з розділом 12 договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2006 року та вимог чинного законодавства право власності на майно у покупця виникає з моменту державної реєстрації договору купівлі-продажу у відповідних державних органах. Позивач зареєструвала квартиру та отримала право власності на неї лише 29 вересня 2006 року. На дату укладання договору іпотеки від 27 вересня

2006 року позивач ще не отримала права власності на квартиру та не могла нею розпоряджатися, тобто, передавати в іпотеку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним з моменту підписання кредитний договір від 27 вересня

2006 року № k2u4GL00260010, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Визнано недійсним договір іпотеки б/н від 27 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 11346.

Визнано недійсними договір поруки від 27 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», договір поруки від 27 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк», договір поруки від 27 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк», а також договір поруки від 27 вересня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Вирішено питання щодо судового збору.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов висновку про здійснення нечесної підприємницької діяльності АТ КБ «ПриватБанк», керуючись при цьому Законом України «Про захист прав споживачів», статтями 203, 215, 229, 230, 236, 638, 1054 ЦК України.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 15 травня 2019 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк», треті особи - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про захист прав споживачів, визнання кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки недійсними відмовлено.

Вирішено питання щодо судового збору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові в частині визнання недійсним кредитного договору, апеляційний суд виходив із того, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області

від 14 грудня 2016 року та постановою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року, які мають преюдиційне значення, та згідно з якими було стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість з позивача та поручителів, що у цій справі виступають третіми особами, встановлено правомірність оспорюваного кредитного договору, тобто фактично підтверджено дійсність цього договору.

Відмовляючи у позові в частині визнання недійсним іпотечного договору, апеляційний суд виходить із того, що оскільки підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, тому немає підстав визнавати недійсним і іпотечний договір. Крім того вказує, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав, отже безпідставним є посилання на недійсність договору іпотеки з тих підстав, що його було укладено до моменту державної реєстрації права власності на іпотечне майно, оскільки договір купівлі-продажу такого майна було укладено та нотаріально посвідчено до укладення іпотечного договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів поруки, укладених між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено яким саме чином порушено її права у зв`язку з укладенням вказаних договорів поруки, стороною яких вона не є.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у грудні 2019 року,

ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судами норм процесуального права й неправильне застосування норм матеріального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року скасувати та залишити в силі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області

від 15 травня 2019 року.

В обґрунтування касаційної скарги вказує, що апеляційним судом не взято до уваги, що відповідачем не надано та матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження видачі позивачеві кредитних коштів у сумі 38 850,00 дол. США, зокрема з огляду на висновок проведеної судово-економічної експертизи від 21 червня 2018 року, відповідно до якого у зв`язку з відсутністю в наявних матеріалах справи первинних документів, в тому числі заяви на видачу готівки, передбачених вимогами Постанови Правління НБУ

від 14 серпня 2003 року № 337 «Про затвердження Інструкції про касові операції в банках України», не видається за можливе підтвердити операцію надання кредитних коштів у розмірі 38 850,00 дол. США за кредитним договором

від 27 вересня 2006 року № k2u4GL00260010, відображену у виписці за рахунком № НОМЕР_2 за період з 27 вересня 2006 року до 22 січня 2018 року.

Заявник вказує також, що апеляційним судом під час апеляційного перегляду справи не дано оцінку наведеним позивачем доводам та наданим доказам щодо фактів обману з боку відповідача, зокрема щодо того, що розмір щомісячного платежу арифметично необґрунтований та не узгоджується з кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом, узгоджені у договорі розміри реальної відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам реальної відсоткової ставки, що підтверджено висновком судово-економічної експертизи, якому апеляційним судом взагалі не дано оцінки.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2019 року до Верховного Суду від АТ «ПриватБанк» надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому заявник, не погоджуючись із доводами касаційної скарги в повному обсязі, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.

В обґрунтування своєї позиції заявник вказує, що, на його думку, підстави для визнання недійсними кредитного договору, договору іпотеки та договорів поруки відсутні.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано цивільну справу № 361/3462/17 з Броварського міськрайонного суду Київської області.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судами встановлено, що 27 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № k2u4GL00260010, відповідно до якого фінансова установа зобов`язалася надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк з 27 вересня

2006 року до 27 вересня 2021 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в розмірі 38 850,00 дол. США на придбання однокімнатної квартири, а також у розмірі 2 732,20 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбачених пунктами 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 497,64 дол. США

для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороди, комісії.

На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ k2u4GL00260010 від 27 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки від 27 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області Авраменко Н. А., зареєстрований в реєстрі за № 11346, предметом якого є однокімнатна квартира загальною площею 29,50 кв. м, житловою площею 17,00 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Також, на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

№ k2u4GL00260010 від 27 вересня 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 були укладені договори поруки від 27 вересня 2006 року за № № k2u4GL00260010/3, k2u4GL00260010/3, k2u4GL00260010/1, k2u4GL00260010/2.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року Верховний Суд здійснює за правилами ЦПК України в редакції Закону

від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Згідно із положеннями частини другої статі 389 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_1 , а також матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу,

про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги).

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Частиною першою статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частини перша, друга статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Згідно зі статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини перша - третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,

які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Як роз`яснено у пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відмовляючи в позові в частині визнання недійсним кредитного договору, апеляційний суд, виходячи з аналізу вказаних вище норм закону

та із встановлених у справі обставин, вважав, що позивачем не доведено

те, що укладаючи кредитний договір, вона помилялась щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін або інших обставин, які мають істотне значення,

як не доведено і введення її в оману банком щодо обставин, які мають істотне значення. ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами договору

та погодилась з ними, засвідчивши своїм підписом волевиявлення на укладення такого договору.

Крім того, апеляційним судом взято до уваги, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 червня 2016 року, залишеним

без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 грудня 2016 року

та постановою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року, з позивача,

як з боржника, та з поручителів, які у цій справі виступають третіми особами,

на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вже стягнуто заборгованість за оспорюваним кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсними договорів іпотеки, апеляційний суд виходив із того, що він є похідним від кредитного договору, а підстави для визнання недійсним кредитного договору відсутні, тому немає підстав визнавати недійсним і іпотечний договір. Крім того апеляційний суд вказав, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення права власності на нерухоме майно або інших речових прав, отже безпідставним є посилання на недійсність договору іпотеки з тих підстав, що його було укладено до моменту державної реєстрації права власності на іпотечне майно, оскільки договір купівлі-продажу такого майна було укладено та нотаріально посвідчено до укладення іпотечного договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними договорів поруки, укладених між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , апеляційний суд правильно виходив із того, що позивачем не доведено яким саме чином порушено її права у зв`язку з укладенням вказаних договорів поруки, стороною яких вона не є.

Розглядаючи спір, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідачем не надано та матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження отримання позивачем кредитних коштів спростовуються встановленими у справі обставинами, матеріалами справи та преюдиційними рішеннями, що набрали законної сили, ухваленими у справі про стягнення заборгованості за оспорюваним кредитним договором.

Аргументи касаційної скарги про те, апеляційним судом не дано оцінку наведеним позивачем доводам та наданим доказам щодо фактів обману з боку відповідача, зокрема щодо того, що розмір щомісячного платежу арифметично необґрунтований та не узгоджується з кінцевим строком погашення заборгованості за кредитом, узгоджені у договорі розміри реальної відсоткової ставки за кредитом не відповідають фактично встановленим у договорі розмірам реальної відсоткової ставки також не можуть бути взяті до уваги, оскільки неправильне тлумачення позичальником умов кредитного договору щодо розміру його відповідальності не є підставою для визнання цього договору недійсним. Наведені заявником обставини не свідчать про вчинення оспорюваних нею правочинів під впливом її помилки або обману з боку відповідача. Заявник була вільною в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Спростовуючи доводи ОСОБА_1 про те, апеляційним судом належним чином не досліджено та не взято до уваги результати проведеної судово-економічної експертизи слід зазначити, що висновок експертизи є одним із доказів, висновок було досліджено судом та взято до уваги.

Інші доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до незгоди з висновками

апеляційного суду щодо тлумачення норм матеріального й процесуального

права, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду, який належним чином їх спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки таке судове рішення є законним та обґрунтованим, прийняте з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З огляду на те, що судом касаційної інстанції рішення не змінюється та не ухвалюється нове рішення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи

у суді касаційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити

без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 листопада 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:С. Ю. Бурлаков
В. М. Коротун
М. Є. Червинська