Постанова

Іменем України

20 травня 2020 року

м. Київ

справа № 203/4557/18

провадження № 61-11901св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Яремка В. В. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Техніком», ОСОБА_4 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - адвоката Скочко Ольги Анатоліївни та ОСОБА_1 , який приєднався до касаційної скарги ОСОБА_2 , на постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У грудні 2018 року заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11 березня 1999 року, розташованого на АДРЕСА_1 , укладеного між Приватним підприємством ПВКФ «Бан» (далі - ПП ПВКФ «Бан») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Техноком» (далі - ТОВ «Техноком»), недійсним.

Позов мотивував тим, що при вивченні стану законності у сфері державної та комунальної власності на території м. Дніпро прокуратурою Дніпропетровської області встановлено факт безпідставного набуття юридичними та фізичними особами права власності на об`єкт нерухомого майна, а саме на нежитлове приміщення № 2 а , який розташований на АДРЕСА_1 .

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року позовну заяву прокурора Дніпропетровської області залишено без розгляду з підстав передбачених пунктом 2 частини першої статті 257 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заступник прокурора Дніпропетровської області не мав підстав для звернення до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської області задоволено, ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. У спірному випадку прокурор належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави, а тому суд першої інстанції помилково залишив позов без розгляду.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У лютому 2020 року ОСОБА_5 , представник ОСОБА_3 - адвокат Скочко О. А. звернулися до Верховного Суду із касаційними скаргами, в яких, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційні скарги мотивовані тим, що апеляційний суд не обґрунтував свою постанову, не послався на норми процесуального права та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як на підставу для скасування ухвали суду першої інстанції, безпідставно встановив факт неналежного виконання Дніпровською міською радою своїх обов`язків, не звернув увагу на недоведеність належності Дніпровській міській раді спірного майна, на відсутність підстав та доказів права прокурора на звернення до суду з позовом в інтересах міської ради.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 також посилається на неправильне застосування норм Закону України «Про прокуратуру», неврахування висновків Верховного Суду в окремих справах з питань умов здійснення прокурором представництва інтересів держави.

У березні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_5 .

У березні 2020 року надійшов відзив ОСОБА_1 , в якому він просив касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 липня 2019 року залишити в силі.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалами Верховного Суду від 17 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі та витребувано матеріали справи.

Ухвалою Верховного Суду від 03 квітня 2020 року прийнято до касаційного провадження заяву ОСОБА_1 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_2 .

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційні скарги у цій справі подані 03 лютого та 05 лютого 2020 року, а тому вони підлягають розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до частини першої статті 401 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) попередній розгляд справи проводиться у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг та відзиву на одну із них, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги є необґрунтованою та підлягають залишенню без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Встановлено, що заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, в якому просив визнати договір купівлі-продажу нерухомого майна від 11 березня 1999 року, розташованого на АДРЕСА_1 , укладеного між ПП ПВКФ «Бан» та ТОВ «Техноком», недійсним, витребувати спірне майно.

У позовній заяві посилався на те, що Дніпровською міською радою не вживалися заходи щодо усунення порушень стосовно відчуження нерухомого майна, що відноситься до комунальної власності територіальної громади.

Суд першої інстанції, залишаючи позов без розгляду, вважав, що заступник прокурора Дніпропетровської області не мав підстав для звернення до суду в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

Скасовуючи вказану ухвалу та направляючи справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, апеляційний суд з посиланням на норми Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», статтю 56 ЦПК України дійшов висновку, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а оскільки у спірному випадку прокурор належним чином обґрунтував підстави представництва інтересів держави, то підстави для залишення позову без розгляду відсутні.

З таким висновком суду апеляційної інстанції погоджується і Верховний Суд.

Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час пред`явлення прокурором позову, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Отже, винятковими випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

У Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави», висловив міркування, що інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й у діяльності приватних підприємств, товариств.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини).

Таким чином, «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.

ЄСПЛ неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як на обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France), № 61517/00, 31 березня 2005 року).

Водночас є категорія справ, де ЄСПЛ зазначив, що підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти Російської Федерації» ЄСПЛ у рішенні висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує, наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У справі, що розглядається, прокурор, звертаючись до суду з позовом відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру», частини четвертої статті 56 ЦПК України, обґрунтував наявність у нього підстав для представництва інтересів держави у суді, визначив, у чому полягає порушення інтересів держави, та визначив орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, прокурор, обґрунтовуючи підстави для представництва в суді інтересів держави, зазначив, що органом місцевого самоврядування тривалий час не вживались заходи щодо захисту інтересів держави - повернення нерухомого майна, яке безпідставно набули фізичні та юридичні особи як на об`єкт майна, що відноситься до комунальної власності територіальної громади.

У постанові від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження

№ 12-72гс19) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що сам факт незвернення до суду ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян - членів територіальної громади та звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці ЄСПЛ (пункт 6.43).

У цій справі підставою для представництва інтересів держави прокурор зазначив нездійснення Дніпровською міською радою упродовж тривалого часу захисту інтересів держави у спірних правовідносинах.

Тому Верховний Суд погоджується із висновком апеляційного суду про те, що прокурор обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради.

ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається на окремі постанови Верховного Суду, в тому числі від 07 грудня 2018 року у справі № 924/1256/17, від 20 вересня 2018 року у справах № 924/1237/17, від 23 жовтня 2018 року у справі № 926/03/18, від 06 лютого 2019 року у справі № 927/246/18.

Проте їх зміст не свідчить про можливість застосування відповідних висновків у цій справі, оскільки вони стосуються інших конкретних обставин, в тому числі таких аспектів як прийняття позову прокурора та його повернення з підстав не усунення відповідних недоліків, вирішення спору по суті.

Доводи касаційних скарг також зводяться до безпідставності, на думку заявників, вимог прокурора по суті, що виходить за межі предмета касаційного перегляду.

У цій справі суд першої інстанції прийняв до розгляду позов прокурора, проте надалі залишив його без розгляду без вирішення позовних вимог по суті.

Суд першої інстанції постановив ухвалу про залишення позову без розгляду, на підставі пункту 2 частини першої статті 257 ЦПК України. Відповідно до вказаної норми суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Проте за умови, що суд першої інстанції відкрив провадження у справі, прокурор у позові мотивував підстави здійснення ним представництва, апеляційний суд дійшов правильного висновку про помилковість ухвали суду першої інстанції про залишення позовної заяви прокурора без розгляду.

Незгода суду з наведеним у позовній заяві обґрунтуванням прокурора щодо визначеної ним підстави представництва, не є підставою для залишення позову без розгляду, як помилково вважав суд першої інстанції у цій справі.

Отже, не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що висновки суду апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні є протиправними та суперечать позиції Верховного Суду.

Таким чином, доводи касаційних скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За наслідками розгляду касаційної скарги встановлено, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права. Отже, відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд залишає касаційні скарги без задоволення, а рішення - без змін, оскільки відсутні підстави для скасування судового рішення.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 - адвоката Скочко Ольги Анатоліївни та ОСОБА_1 , який приєднався до касаційної скарги ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 10 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Яремко

А. С. Олійник

С. О. Погрібний