ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4647/20 Справа № 185/7987/17 Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В. А. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи в письмовому провадженні у м. Дніпрі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2019 року по справі за позовом Державного підприємства Науково-виробниче об`єднання Павлоградський хімічний завод до ОСОБА_1 , третя особа відкрите акціонерне товариство Укртелеком про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2017 року державне підприємство Науково-виробниче об`єднання Павлоградський хімічний завод звернувся до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за яким просили суд стягнути з відповідача заборгованість за телекомунікаційні послуги у сумі 2916,82 грн.

Позов мотивовано тим, що 04 червня 2004 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання послуг електрозв`язку. У відповідача виникла заборгованість у сумі 1125.08 грн.. Відповідач добровільно не бажає сплачувати борг, в зв`язку з чим виникла заборгованість, яку позивач просив стягнути з урахуванням ст. 625 ЦК України.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2019 року позов задоволено та ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь ДП «Науково виробниче об`єднання «Павлоградський хімічний завод» заборгованість за телекомунікаційні послуги в сумі 2 916,82 грн.; вирішено питання стосовно судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що свої зобов`язання за Договором відповідач належним чином не виконав, чим порушив вимоги закону та Договору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2019 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Так, судом встановлено, що 04 червня 2004 року, між сторонами було укладено договір 3/95-7394-2004 року. За вказаним договором позивач надає відповідачу послуги електрозв`язку, а відповідач оплачує надані послуги. Відповідачу було надано номер 213-394. Вказане підтверджено копією договору.

14 квітня 2010 року між позивачем та ВАТ «Укртелеком» укладено договір про надання телекомунікаційних послуг за яким позивач є споживачем таких послуг та сплачує їх надання. До вказаних послуг відноситься надані позивачем відповідачу послуги. Вказане підтверджено копією договору. Серед інших послуг позивачу також надаються послуги доступу за кодом 0-900 «Аудітекст».

13 лютого 2017 року відповідачу позивачем була надана послуга по здійсненню дзвінка на номер 3 тривалістю 485 секунд. Вартість вказаного дзвінка складає 1125,08 грн. Дзвінок відноситься до послуг ОСОБА_2 . При з`єднанні відповідач, як абонент попереджається про вартість послуги. Здійснення дзвінка та його вартість підтверджена копією відомості.

За отриману послугу з`єднання відповідач не розрахувалась.

За надання послуги за здійснення вказаного дзвінка позивач розрахувався з ВАТ «Укртелеком». Вказане підтверджено копією платіжного доручення.

У відповідності до пункту 3.2.8 договору відповідач зобов`язана своєчасно вносити плату за користування послугами, наданими в кредит.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 33 Закону України Про телекомунікації та п.п. 6 п. 36 Правил надання та отримання телекомунікаційних послуг, затверджених постановою КМУ № 295 від 11 квітня 2012 року - Споживачі телекомунікаційних послуг зобов`язані виконувати умови договору про надання телекомунікаційних послуг у разі його укладення, у тому числі своєчасно оплачувати отримані ними телекомунікаційні послуги Відповідач повинен був розрахуватися за надані послуги в установлений договором термін, а саме до 20 березня 2017 року.

Для вирішення конфлікту в досудовому порядку Позивач направив на адресу Відповідача лист повідомлення від 22 березня 2017 року з вих. №12/359-292 з проханням оплатити заборгованість.

На час розгляду справи відповідачем заборгованість не оплачена.

Задовольняючи позовні вимоги, районний суд обґрунтовано виходив з того, що свої зобов`язання за Договором відповідач належним чином не виконав, чим порушив вимоги закону та Договору, а тому стягнув заборгованість в сумі 1125,77 грн. із застосування ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язань або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції залишив поза увагою розбіжності, які містяться в матеріалах справи, не уточнив позовні вимоги, у зв`язку з чим ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки судом ухвалене рішення відповідно до наявних в матеріалах справи доказів, а ці доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Посилання апелянта в апеляційній й скарзі на те, що у суду першої інстанції не було правових підстав для ухвалення рішення в частині стягнення пені, оскільки на дані правовідносини поширюється ЗУ Про захист прав споживачів, колегія суддів вважає необґрунтованими, у зв`язку з тим, що в договорі, який був укладений між сторонами, чітко передбачені штрафні санкції за невиконання договору.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.

Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко