Єдиний унікальний номер 235/4957/19
Номер провадження 22-ц/804/1256/20
Єдиний унікальний номер 235/4957/19 Головуючий у 1 інстанції Клікунова А.С.
Номер провадження 22-ц/804/1256/20 Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

Головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Мальованого Ю.М.ю, Мірути О.А.,

за участю секретаря судового засідання Цимбала Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області цивільну справу № 235/4957/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданих збитків у виді упущеної вигоди, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2020 року про закриття провадження у справі, постановлену у складі судді Клікунової А.С., -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області з позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 її користь збитки у виді упущеної вигоди в розмірі 420000,00 гривень та відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 28.12.2006 року приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області продала Козир Т.М. 3/10 частини магазину з продажу промтоварів, розташований за адресою: АДРЕСА_1 : ? 2-1 торговий зал, ? 2-2 коридор, ? туалет, ? 2-4 коридор, ? 2-5 склад, ? 2-6 торгівельний зал, ? 2-7 кабінет, ? 2-8 туалет, ? 2-1 сходова клітка, ? 2-ІІ сходова клітка (копія угоди до матеріалів не долучена). 30 грудня 2015 року ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_2 поверх); термін дії договору 2 роки 10 місяців; орендна плата 12000,00 гривень щомісячно. Однак, реалізувати та виконати договір оренди не було можливості, оскільки належним ОСОБА_1 майном фактично користується ОСОБА_2 . Згідно рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області по справі № 235/4897/15-ц від 14.09.2015 року зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоду ОСОБА_1 у користуванні вказаним об`єктом нерухомості згідно вказаної технічної характеристики. На примусове виконання рішення суду від 14.09.2015 року Покровським МРВ ДВС ГТУЮ у Донецькій області відкрито виконавче провадження. Тривале безпідставне невиконання вказаного рішення суду, не вчинення ОСОБА_2 реальних дій для звільнення приміщення, - перешкоджає отриманню ОСОБА_3 прибутків. 20 червня 2019 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження та надіслання виконавчого документа до суду, який його видав на підставі ч. 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», боржником рішення не виконано, до органу досудового розслідування надіслано повідомлення про вчинення кримінального провадження. В червні 2019 року позивачем адресовано відповідачу претензію про відшкодування збитків у виді упущеної вигоди на загальну суму 420 000 гривень (з розрахунку прибутку за договором оренди). За недосягненням досудового врегулювання спірних відносин, ОСОБА_1 , посилаючись на ст. ст. 22, 623 ЦК України, за захистом прав звернулася до суду.

Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2020 року провадження по справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення завданих збитків у виді упущеної вигоди (неодержаних доходів від здійснення господарської діяльності) - закрито, в зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Роз`яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до юрисдикції Господарського суду Донецької області. Згідно ч.2 ст.255 ЦПК України, п.5 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена позивачем при пред`явленні позовної заяви сума судового збору підлягає поверненню на підставі відповідного клопотання.

Ухвалу суду оскаржила позивач ОСОБА_1 . Вважає ухвалу суду незаконною та такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що приймаючи рішення про закриття провадження по справі з підстав непідсудності даної цивільної справи суду першої інстанції, судом надана невірна оцінка правовідносинам, які виникли між сторонами.

Суд першої інстанції невірно визначив предмет спору. ОСОБА_1 звернулася до суду не з вимогами про відшкодування збитків, у виді упущеної вигоди внаслідок укладеного господарського договору між позивачем та відповідачем та його невиконанням з боку відповідача, а саме внаслідок захисту свого права власності, яке порушує відповідач. В даних правовідносинах, які виникли між позивачем та відповідачем взагалі відсутній елемент господарської діяльності, або господарського договору.

Судом невірно зроблено висновок в ухвалі про закриття провадження по справі, що позивач використовує або буде використовувати нерухоме майно в господарській діяльності. В даному випадку позивач виступає ні як суб`єкт господарювання, який здійснює свою діяльність у сфері господарської діяльності - передання в оренду нерухомого майна, а як власник, якому неправомірними діями відповідача завдані збитки у виді упущеної вигоди. На підтвердження цьому є ст.283 Господарського кодексу України, яка визначає поняття оренди у сфері господарювання. (За договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або єдиний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

Відповідно до п.3.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 24.10.2011 року «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» - господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: - участь у спорі суб`єкта господарювання; - наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спір про право, що виникає з відповідних відносин; - наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; - відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Всі ці елементи господарських правовідносин між позивачем та відповідачем в даній справі відсутні.

В своїй ухвалі про закриття провадження по справі з підстав належності даної справи до юрисдикції господарського суду, суд першої інстанції посилається на пункт 1 частини 1 статті 20 ГПК України, якою передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності, а саме справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Між сторонами по справі не існують будь-які господарські правовідносини, не було укладеного жодного господарського договору з приводу використання нерухомого майна, не було запропоновано позивачем відповідачеві укласти будь-який договір. Між позивачем та відповідачем існують деліктні відносини, та відповідач несе перед позивачем делікту відповідальність як наслідок позадоговірного завдання шкоди, що пов`язується з виникненням деліктного зобов`язання. За деліктним зобов`язанням правопорушник зобов`язаний у повному обсязі відшкодувати завдану шкоду, а інша сторона має право вимагати від заподіювана виконання цього зобов`язання. На відміну від договірної відповідальності, деліктна відповідальність є наслідком порушення загального правила - не завдавати шкоди іншому, тобто абсолютного права особи. Наслідком реалізації деліктної відповідальності є відновлення первинного стану потерпілого. Зобов`язання з відшкодування завданої шкоди - це позадоговірні зобов`язання, що виникають внаслідок порушення особистих немайнових і майнових прав потерпілого. Такі зобов`язання мають абсолютний характер і спрямовані на забезпечення найбільш повного відновлення цих прав за рахунок заподіювана шкоди або за рахунок інших осіб, на яких законом покладено обов`язок її відшкодування.

Просить скасувати ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13.01.2020 року, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає задоволенню із наступних підстав.

Відповідно до ст.379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Закриття провадження у справі - це форма закінчення розгляду цивільної справи без винесення судового рішення у зв`язку із виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість судового розгляду справи.

Перелік підстав для закриття провадження визначений у ст.255 ЦПК України є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Положення даної норми застосовуються судом в тому випадку, коли після відкриття провадження по справі буде встановлено, що справа не належить до юрисдикції суду (непідвідомча суду).

Ухвалюючи рішення про закриття провадження в зазначеній цивільній справі суд першої інстанції виходив з того, що згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 є суб`єктом підприємницької діяльності, КВЕД - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.62 зв.бік); ОСОБА_2 є суб`єктом підприємницької діяльності, КВЕД - інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах; надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (а.с.64-67). Предметом позову є стягнення збитків у виді упущеної вигоди, завданої (відповідно до обґрунтувань позовних вимог) порушенням ОСОБА_2 права ОСОБА_4 отримати прибуток від ведення господарської діяльності, здійсненої шляхом надання в оренду (відповідно до укладеного 30.12.2015 року договору) нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , перешкоди в користуванні яким вчинюються відповідачем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки сторони в позовній заяві є суб`єктами господарювання, спірні відносини стосуються виконання договору, укладеного ОСОБА_1 під час здійснення господарської діяльності, відповідальність за неотримання прибутку від якої позивач просить покласти на ОСОБА_2 в спосіб стягнення збитків.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, адже до такого висновку суд дійшов з порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, частиною 1 ст.19 ЦПК передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч.2 ст.4 ГПК України сторонами юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Статтею 20 ГПК України визначено юрисдикцію господарських судів. Зокрема п.п.6, 15 ч.1 даної статті передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці;

інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Господарський спір підвідомчий господарському суду, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього кодексу (частина перша статті 45 ГПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, 30 грудня 2015 року ОСОБА_1 укладено договір оренди нежитлового приміщення, за яким орендарю ОСОБА_5 у платне користування надається нежитлове приміщення загальною площею 40,00 квадратних метри, яке належить позивачу на праві власності, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , термін дії договору 2 роки 10 місяців, розмір орендної плати 12000 гривень щомісячно (а.с.20, 21).

ОСОБА_1 , позиваючись до суду зазначала, що реалізувати договір оренди не змогла, оскільки відповідач ОСОБА_2 зазначене приміщення не було звільнено, на час укладання та строку дії договору, й на теперішній час об`єкт нерухомості перебуває в користуванні відповідача. Доходи, на які позивач при укладанні договору оренди нежитлового приміщення № б/н від 30.12.2015 року не було отримано. Розмір збитків у виді упущеної вигоди (п.2 ч.2 ст.22 ЦК України) складає 420 000 гривень, з розрахунку 12 000 гривень (сума щомісячної орендної плати) * 35 місяців (строк дії договору оренди).

Проте, судом першої інстанції залишено поза увагою, що позивачем заявлено позов саме як фізичною особою, яка є власником нежитлового приміщення, до відповідача - фізичної особи як суб`єкта деліктних зобов`язань, а не суб`єкта господарювання та орендодавця. Вказаний у договорі оренди орендар нерухомого майна - інша фізична особа підприємець, яка не є стороною по даній справі, і цей спір не стосується господарських (в тому числі орендних) правовідносин між сторонами по справі.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.

В даній справі, на переконання колегії суддів, відсутні підстав вважати справу такою, що випливає з господарських правовідносин, які виникли між суб`єктами господарювання.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновків, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що даний спір підлягає вирішенню у господарському суді, у зв`язку з чим неправомірно закрив провадження у справі.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування ухвали Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2020 року, адже остання постановлена з порушенням вимог процесуального закону, та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 382 - 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її постановлення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.

Судді: