Дата документу 26.05.2020 Справа № 334/7341/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1500/20 Головуючий у 1-й інстанції: Козлова Н.Ю.
Є.У.№ 334/7341/19 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Дашковської А.В.,

Кримської О.М.,

секретар: Семенчук О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про встановлення факту спільного проживання та визнання права користування житловим приміщенням,

за апеляційною скаргою Запорізької міської ради на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаним позовом і просила на підставі ст. 65 ЖК України установити факт спільного проживання із сином ОСОБА_2 у двокімнатній квартирі АДРЕСА_1 та визнати за нею право користування цією квартирою. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що з січня 2019 року почала проживати у спірному житлі з сином, який тяжко хворів і потребував сторонньої допомоги, у серпні 2019 зверталася до КП «Наше місто» із заявою про реєстрацію в квартирі, проте їй було відмовлено, так як відсутній оригінал ордеру на квартиру та була велика заборгованість зі сплати за комунальні послуги.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 лютого 2020 року позов задоволено в повному обсязі.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 у період з 02 січня 2019 року по 27 серпня 2019 року.

Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 вселилася у спірну квартиру за згодою свого сина ОСОБА_3 , який тяжко хворів і потребував стороннього догляду, вела з ним спільне господарство, при вселенні між ними не було іншої угоди про користування житлом, спірне приміщення було постійним місцем її проживання тривалий час - з січня 2019 по день смерті наймача ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому на підставі ст.ст.64,65 ЖК України вона набула право користування квартирою.

В апеляційній скарзі про скасування судового рішення і ухвалення нового про відмову у позові Запорізька міська рада посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що позивач тривалий час проживала в спірній квартирі і вела спільне господарство з наймачем, приймала участь в утримання житла, оскільки жодним належним і допустимим доказом ці обставини не підтверджені. Позивач має право постійного користування іншою квартирою, в якій зареєстрована з 1996 року і співвласником якої вона є, що унеможливлює виникнення у неї права постійного користування спірною квартирою.

Відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не надала, направила клопотання про долучення до справи додаткових письмових доказів: акту обстеження житлового приміщення від 20.12.2019, копій свідоцтва про народження і про смерть ОСОБА_3 , копії квитанції щодо заборгованості по комунальним послугам, копії ордеру.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника міської ради Худолій Н.В., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, заперечення представника позивача адвоката Будовської Т.П., яка просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

За положеннями ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 липня 2012р. ( справа № 6-60цс12) у осіб, які вселились до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача. Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які поживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. У разі вселення особи до житлового приміщення за договором піднайму, вона не набуває самостійного права користування жилим приміщенням, якщо не буде встановлено, що ця особа вселилась як член сім`ї наймача. При цьому під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певного порядку користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Судом установлено, що спірна квартира розташована у будинку державного житлового фонду, є комунальною власністю міста Запоріжжя.

Як зазначено у позовній заяві, 13.04.1961 Запорізькою міською радою на підставі рішення виконкому № 157 батькові позивачки ОСОБА_4 було видано ордер № 1693-А на вселення в спірну квартиру разом із родиною у складі дружини ОСОБА_5 та дітей ОСОБА_6 (позивачки) та ОСОБА_4

30 грудня 1962 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 та змінила прізвище з « ОСОБА_1 » на « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 . 30 жовтня 2001 року ОСОБА_1 розірвала шлюб з ОСОБА_8 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер наймач квартири ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивачки ОСОБА_5 (а.с.12). ІНФОРМАЦІЯ_4 померла сестра ОСОБА_4 (а.с.13).

Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що син позивачки ОСОБА_3 постійно проживав і був зареєстрований в спірній квартирі і що з ним був укладений договір найму житла після смерті наймача ОСОБА_4 , його дружини ОСОБА_5 і доньки ОСОБА_4 матеріали справи не містять. Проте вказані обставини не оспорювалися відповідачем у суді першої інстанції.

Позивач ОСОБА_1 у спірній квартирі не зареєстрована, її зареєстрованим постійним місцем проживання з липня 1996 року є квартира АДРЕСА_3 , співвласником якої вона є і її частка становить 2/3 (а.с.5, 24-25).

Із позовної заяви ОСОБА_1 і пояснень її представника адвоката Трачук Н.І. в суді першої інстанції вбачається, що позивач вселилася в спірну квартиру у сіні 2019 року для догляду за сином, який захворів, потребував стороннього догляду і матеріальної допомоги. У серпні 2019 вона зверталася до КП «Наше місто» із заявою про реєстрацію в спірній квартирі, проте їй було відмовлено через відсутність ордену і великі борги по комунальним послугам.

Допитана судом першої інстанції свідок ОСОБА_9 підтвердила, що син позивачки ОСОБА_3 зловживав спиртними напоями, занедбав квартиру, до нього постійно приходили різні компанії, та, як наслідок, він захворів, по квартирі виникли значні борги за комунальні послуги, тому в квартирі були відключені газ, гаряче водопостачання. Після цього з метою врятувати сина у січні 2019 до ОСОБА_3 переїхала його мати ОСОБА_3 , яка доглядала його, купувала продукти, лікувала сина і проживала разом з ним.

Сторони не оспорювали у суді факт відключення спірної квартири від газо- і водопостачання.

Допустимих доказів про те, що позивач поселилася в спірну квартиру в установленому законом порядку як член сім`ї наймача, на постійне місце проживання, а не з метою здійснення догляду за сином, вела з ним спільне господарство, приймала участь в утриманні квартири, яка являлася її єдиним постійним місцем проживання, а також що на момент її вселення у квартирі було відновлено газо- і водопостачання матеріалах справи не містять.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Згідно із частинами першою, шостою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Разом з цим, відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації попереднього місця проживання.

Отже, за змістом положень статті 29 ЦК України та статті 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особа може мати декілька місць проживання, однак проведенням реєстрації свого місця проживання у конкретному жилому приміщенні особа сама визначає його як постійне місце проживання.

Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів спростовує висновки суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 тривалий час проживала в квартирі як член сім`ї наймача, вела з ним спільне господарство, утримувала житло і набула право постійного користування в спірній квартирі на підставі ст.ст.64, 65 ЖК України.

ОСОБА_1 вселилася в спірне житло з порушенням встановленого порядку, не на постійне проживання, а з метою здійснення догляду за сином, спірна квартира не була її єдиним постійним місцем проживання протягом тривалого часу.

З 1996 року і до теперішнього часу позивач зберігає за собою право користування іншим житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_3 , в якій вона зареєстрована постійно, а отже у відповідності до ст. 29 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вона сама визначила її як місце свого постійного проживання.

Включення ОСОБА_1 в ордер на право заселення спірної квартири у 1961 році, звернення 20.08.2019 - за тиждень до смерті сина до відділу реєстрації фізичних осіб по Дніпровському району управління державної реєстрації фізичних осіб департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради із заявою про реєстрацію місця проживання в спірній квартирі не свідчить про те, що ця квартира тривалий час була її єдиним постійним місцем проживання, і не є достатньою підставою для висновку про набуття позивачкою права користування житлом і визнання за нею права користування спірним житлом на підставі ст.64 ЖК України.

Надані представником позивача адвокатом Будовською Н.В. нові письмові докази: акт КП «Наше місто» від 20.12.2019 про те, що в квартирі АДРЕСА_1 проживав ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 , зі слів сусідів за даною адресою проживає ОСОБА_1 з вересня 2018; копії свідоцтв про народження і про смерть ОСОБА_3 , копія витягу із особистого рахунку платника ОСОБА_3 , згідно якому за спірною квартирою станом на серпень 2019 існує заборгованість за комунальні послуги на суму близько 14 000 грн., висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність позовних вимог не спростовують.

За таких обставин оскаржуване рішення на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову у позові.

За вимогами частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відтак, з ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, який був сплачений Запорізькою міською радою при подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, в розмірі 2305,20 гривень.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі - Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької міської ради задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11лютого 2020 року у цій справі скасувати та прийняти нову постанову.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Запорізької міської ради про встановлення факту спільного проживання та визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (іпн: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ) на користь Запорізької міської ради (Код , юридична адреса:м.Запоріжжя, просп.. Соборний, 206) судовий збір в розмірі 2305,20 гривень (дві тисячі триста п`ять гривень 20 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину

Повний текст постанови складено 29 травня 2020 року.

Головуючий: І.В. Кочеткова

Судді: А.В. Дашковська

О.М. Кримська