Справа № 367/120/17-ц
Провадження № 2/367/138/2020
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 вересня 2020 року Ірпінський міський суд Київської області у складі

судді Карабаза Н.Ф.,

за участю секретаря Стародубець О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації

в с т а н о в и в :

До Ірпінського міського суду звернувсяОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації. В позовній заяві зазначає, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності трьом співвласникам: ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . ОСОБА_5 належить на праві спільної часткової власності 4/6 частки житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 2 листопада 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської державної нотаріальної контори Запісочною О.А. ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності 1/6 частки вказаного житлового будинку, про що свідчить рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.09.2016 року та Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер №74601901 від 01.12.2016 року. Відповідачу ОСОБА_2 належить 1/6 частка у праві спільної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право на спадщину номер 3194, виданого 29.11.2016 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального нотаріального округу Київської області, про що свідчить Інформаційна довідка з державного реєстру речових прав на нерухоме майно №74601901 від 01.12.2016 року. Позивач та відповідач не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, в той час як між сторонами залишились лише родинні зв`язки, які ними не підтримуються. ОСОБА_2 окремо володіє часткою, яка складає менше ніж 16 відсотків від вартості житлового будинку, а саме належить 1/6 частка спірного будинку, при таких обставинах частка відповідача у праві спільної власності на житловий будинок є незначною, оскільки на неї припадає не більше ніж 16 відсотків від вартості житлового будинку. Також вказує, що розмір частки відповідача як співвласника житлового будинку у відповідності до технічного паспорту на житловий будинок не дає можливості навіть виділити в натурі приміщення для володіння та користування, оскільки становлять менший розмір, ніж площа будь-якого із приміщень житлового будинку. З наведеного вище випливає, що 2/6 житлового будинку неможливо ні поділити в натурі між співвласниками, ні виділити з зазначеної частки частку у спільному майні одному із співвласників, ні встановити порядок користування житловим будинком між співвласниками. Тому, 2/6 житлового будинку як річ за звичай є подільною річчю, однак враховуючи те, що в даному випадку частка співвласника жилого будинку відповідача є незначною, з технічної точки зору поділ неможливий, а тому 2/6 житлового будинку як річ за наявності такого розміру часток співвласників є річчю неподільною. Також вказує, що він, третя особа та відповідач не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно та не ведуть спільного господарства, той час як між ними залишились лише родинні зв`язки, які ніколи ними не підтримувалися. Відповідачка ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації, постійно мешкає в селі Тарасівка Пушкінського району Московської області, спірним будинком не користується і ніколи не користувалася. Зазначає, що звертався до відповідача щодо необхідності здійснити ремонт житлового будинку та надвірних споруд, оскільки в будинку не здійснювались ремонтні роботи досить давно, а також облаштувати прибудинкову територію, на що відповідач відповідала категоричною відмовою з посиланням на те, що воно їй не потрібно, в неї є інше житло, а права її на цей будинок є незначними для того щоб здійснювати вкладення в нього грошових коштів, оскільки проживати вона там не збирається. Так як відповідач відмовляється здійснювати ремонт житлового будинку та надвірних споруд, облаштувати прибудинкову територію, а також нести витрати по сплаті всіх комунальних послуг та поточні витрати на утримання житлового будинку, це робить неможливим спільне володіння та користування майном. Натомість, він та третя особа постійно проживають в спірному будинку, несуть поточні витрати на утримання житлового будинку, сплачують комунальні послуги. Зауважує, що відповідачу ОСОБА_2 в Україні належить на праві власності 1/2 частина квартири АДРЕСА_2 , 1/2 частина земельної ділянки загальною площею 0,1011 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд та земельна ділянка загальною площею 0,06 га для індивідуального садівництва в селі Горенка Київської області СТ "Радуга". Відповідно до звіту №88711216 про незалежну оцінку майна житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 від 19 грудня 2016 року, ринкова вартість 1/3 частини будинку складає 69263,00 грн, а значить вартість 1/6 частини будинку складає 34631,50 грн. У зв`язку з наведеним просить припинити право спільної власності ОСОБА_2 на 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , присудити на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за належну 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 у розмірі 34631,50 грн з депозитного рахунку Ірпінського міського суду на якій була внесена ОСОБА_1 грошову суму коштів, що становить ринкову вартість частки відповідача, визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .

Представником відповідача ОСОБА_2 адвокатом Деяк Я.М. подано відзив на позовну заяву у якому зазначив, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими що не узгоджується з чинним законодавством України та не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач стверджує, що частка ОСОБА_2 і є незначною та не може бути виділена в натурі. Порядок проведення технічних робіт, що пов`язані із поділом (виділом) об`єктів нерухомості врегульовано Інструкцією щодо проведення виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року № 55. Як вказано в пункті 3.10 Інструкції, суб`єкт господарювання готує висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна для укладення договору про виділ в натурі частки з об`єкта нерухомого майна або договору про виділ частки з об`єктів нерухомого майна, що є у спільній частковій власності. Таким чином, єдиним належним доказом, що може свідчити про неможливість виділу частки ОСОБА_2 із житлового будинку є висновок щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна, що готується за формою встановленою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 року. Проте, висновок щодо технічної можливості/неможливості виділу в натурі частки ОСОБА_2 в будинку в матеріалах справи відсутні. Таким чином, доводи позивача про неможливість виділення в натурі частки відповідача це є виключно припущеннями, що не підтверджується жодними доказами, що містяться в матеріалах справи. Законодавство України як умову для припинення права на частку встановив незначний розмір частки, а не частини спільного майна, яке на цю частку припадає. Відтак міркування позивача про неспівмірність частки відповідача із розміром приміщень в будинку АДРЕСА_1 є такими що не ґрунтуються на положеннях законодавства України. Зазначає що будинок АДРЕСА_1 є повністю подільною річчю, адже зважаючи на його одноповерховість, його поділ на відокремлені приміщення є повністю можливим зі створенням окремого виходу для кожного виділеного приміщення. Позивач не звертався до суду із позовом про встановлення порядку користування відособленими приміщеннями будинку АДРЕСА_1 , доказів неможливості встановлення порядку користування відокремленими приміщеннями матеріали справи не містять. Доводи позивача про те, що він несе основні витрати по ремонту та утримання спільного будинку до уваги братися не можуть, оскільки позивач на підставі статті 360 Цивільного кодексу України не позбавлений права стягувати ці витрати з відповідачів пропорційно їх часток у праві власності на будинок, а тому у такому випадку позивач наділений правом скористатися іншим способом захисту у випадку доведення своєї позиції. Аналіз положень статті 365 Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинене за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас при визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного суду України, викладені в абзаці третьому пункту 6 згаданої постанови "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", відповідно до якого розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом з дійсною вартістю будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Однак, як вбачається з матеріалів справи, належних доказів, які б доводили дійсну вартість будинку та відповідно частки ОСОБА_2 визначену на час розгляду справи позивачем не надано. Звіт №887191216 від 19 грудня 2016 року , що виготовлений фізичною особою ОСОБА_6 не може вважатися належним доказом, зважаючи на об`єкт оцінки та мету використання. Зазначений звіт було виготовлено для визначення розміру судового збору станом на 19 грудня 2016 року, відтак такий документ жодним чином не може свідчити про суму грошових коштів за яку він може бути проданий в місті Ірпінь. Також даний звіт не враховує вартість частини земельної ділянки на якій розташований будинок та право на яку належить ОСОБА_2 в силу частини четвертої статті 120 Земельного кодексу України. Як вбачається з технічного паспорту на будинок АДРЕСА_1 , земельній ділянці площею 0,0506 га на якій розташований будинок, присвоєно кадастровий номер, відтак вона є самостійним об`єктом цивільних прав та має грошову вартість. Реальна вартість частки відповідача не визначена, що зумовлює неможливість припинення права власності на неї зважаючи на приписи статті 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. В той же час, відповідно до Звіту про оцінку майна від 25.01.2019 року зроблено суб`єктами оціночної діяльності ОСОБА_7 вартість 1/6 частки будинку становить 182134,50 грн, що є значно вищою за вартістю зазначеною у звіті позивача. Відповідно до Повідомлення про відмову у реєстрації звіту про оцінку в єдиній базі даних звітів про оцінку, сформованого 22.01.2019 року вартість одного квадратного метра спірного житлового будинку складає 16522,90 грн, а загальна вартість 1/6 частки житлового будинку складає 276483,19 грн, що є значно вищим за вартість зазначена у звіті позивача. Просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник - адвокат Овчаренко К.С. підтвердили обставини викладені в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Деяк Я.М. просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку із недоведеністю та необґрунтованістю позовних вимог.

В судове засідання треті особи не з`явились, подали заяви про слухання справи за їх відсутності, просили задовольнити позовні вимоги.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.09.2016 року визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину житлового будинку за АДРЕСА_1 , визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки розміром 0,1011 га кадастровий номер :03:007:0047 в с. Горенка Києво-Святошинського району Київської області.

ОСОБА_5 належить 2/3 частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу частини житлового будинку, посвідченого державним нотаріусом Ірпінської міської державної нотаріальної контори Запісочною О.А. 02.11.1996 року.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.01.2019 року за № 154279235, ОСОБА_2 належить:

- на праві приватної власності земельна ділянка кадастровий номер :03:006:5219 площею 0,06 га, цільове призначення: для індивідуального садівництва за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с/рада Горенська, «Райдуга» садівницьке товариство;

- на праві приватної спільної часткової власності житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , розмір частки 1/6;

- на праві приватної спільної часткової власності земельна ділянка кадастровий номер :003:007:0047, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: Київська область, Києво-Святошинський р-н, с. Горенка, розмір частки 1/2.

Згідно звіту №887191216 від 19.12.2016 року, виготовленому СОД ФОП ОСОБА_8 , ринкова вартість нерухомого майна - житлового будинку А (загальною площею 100,4 кв.м., житловою площею 46,8 кв.м.) з надвірними будівлями та спорудами: гараж-Б, сарає - Д, Е, вбиральня - Г, огорожа №1-3,8,9, колодязь №4, розташованого на приватизованій земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 станом на 19.12.2016 року без врахування вартості земельної ділянки, становить 207790,00 грн, вартість 1/3 частини будинку складає 69263,00 грн.

Згідно квитанції №23700310 від 06.06.2017 року позивачем ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок Ірпінського міського суду 35000,00 грн.

Також, в матеріалах справи міститься Повідомлення про відсутність у ОСОБА_2 інформації в Єдиному державному реєстрі нерухомості від 13.11.2018 року, виданого Федеральною службою державної реєстрації, кадастру і картографії.

Згідно звіту про оцінку майна, виготовленому СОД ФОП ОСОБА_7 від 21.01.2019 року, вартість об`єкта оцінки складає 1092807,00 грн, вартість 1/6 частки квартири становить: 182134,50 грн.

Згідно висновку експертів КНДІСЕ від 31.03.2020 року, ринкова вартість 1/3 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 станом на 26.02.2020 року складає 920545,00 грн, в тому числі ринкова вартість 1/3 частини житлового будинку 207977,00 грн, ринкова вартість земельної ділянки площею 506 кв.м., кадастровий номер :01:036:0084 712568,00 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах і в порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.2013 року висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014 року, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті.

Зазначена правова позиція також висловлена в постанові Верховного Суду від 26.12.2019 року у справі № 303/4849/16-ц.

Так, Європейський суд у п. 36 справи «Андрій Руденко проти України» (Заява №35041/05, Страсбург, 21 грудня 2010 року) зауважує, той факт, що не має значення чи було судом присуджено компенсацію за таку втрату (майна) для питання щодо наявності певного виду втручання. Однак умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», № 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року).

Згідно з прецедентною практикою ЄСПЛ (з п. 42. рішення ЄСПЛ в справі «Андрій Руденко проти України») слідує, що внесення вартості частки у власності на депозитний рахунок суду першої інстанції було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні.

Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення, адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Як раніше було зазначено, відповідачу належить 1/6 частка житлового будинку АДРЕСА_1 . Крім того, згідно висновку КНДІСЕ від 23.10.2019 року ринкова вартість 1/3 частини житлового будинку складає 920545,00 грн, а відповідно вартсіть 1/6 частини будинку - 460272,50 грн. При цьому, суд бере до уваги звіт №887191216 від 19.12.2016 року, виготовленому СОД ФОП

ОСОБА_8 про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному випадку окремо, з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Оскільки сторонам у справі кожному окремо належить по 1/6 частини житлового будинку, суд доходить до висновку, що стороною позивача не обґрунтовано ту обставину, що частина спірного житлового будинку, яка належить відповідачу є незначною порівняно з його частиною.

Твердження позивача про наявність у відповідача на праві власності іншого житла не підтверджено належними засобами доказування.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що вищевказаний житловий будинок є неподільним або не може бути виділений в натурі, так відповідного висновку експерта суду надано не було.

При цьому, позивачем не доведено і факт неможливості спільного володіння і користування майном.

Посилання позивача на те, що частина житлового будинку, яка належить відповідачу, заважає йому розпоряджатись своєю частиною, а відповідач не бажає утримувати свою частину спільного будинку, спільно нести витрати на ремонт будинку, не можуть бути визнані підставою для примусового припинення права власності іншого співвласника житлового будинку.

Суд вважає, що 1/6 частка у праві власності на нерухоме майно є значною часткою, а припинення права власності відповідача на значну частку в майні, не може бути визнано таким, що не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки така шкода є очевидною за відсутності іншого жилого приміщення у власності відповідача.

Крім того, позивачем внесено на депозитний рахунок суду лише 35000,00 грн, що є значно меншою сумою, необхідною для внесення на депозитний рахунок суду.

За таких обставин, суд доходить до обґрунтованого висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 316, 317, 319, 321, 328, 344, 355, 358, 365 ЦК України, ст. 4, 13, 76-81, 89, 141, 247, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позовних вимогОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи без самостійних вимог на стороні позивача: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про припинення права на частку у майні, що перебуває у спільній частковій власності зі стягненням відповідної грошової компенсації відмовити.

Повний текст судового рішення буде складено протягом 10 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя Н.Ф. Карабаза