Справа № 509/237/20
02 червня 2020 року Овідіопольський районний суд Одеської області в складі :
судді Гандзій Д.М.
при секретарі Задеряка Г.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в смт. Овідіополі цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування в особі Овідіопольської районної державної адміністрації в інтересах малолітніх дітей : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3
до ОСОБА_4 про відібрання дітей у матері без позбавлення батьківських прав, -
17 січня 2020 року, представниця Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА звернулася до суду з вказаним позовом в інтересах малолітніх дітей : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в якому, посилаючись на злісне невиконання відповідачкою - своїх батьківських обов`язків по вихованню, утриманню і піклуванню щодо своїх малолітніх дітей, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей та висновок Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА № 01/01-16/158 від 23.01.2020 р. про доцільність відібрання дітей у відповідачки без позбавлення батьківських прав, тимчасово на 1 рік, просила суд, відібрати вказаних малолітніх дітей у матері (відповідачки), тимчасово на 1 рік без позбавлення її батьківських прав.
В судове засідання представниця позивачів не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, особисто під розписку, причини неявки суду не повідомила, надавши суду письмову заяву, в якій повністю підтримала позов та просила суд його задовольнити, не заперечуючи проти ухвалення судом заочного рішення (а.с. 47,48).
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином - зворотним поштовим повідомленням з відміткою про вручення судової повістки, причини неявки суду не повідомила, відзиву, письмових пояснень або заяви про слухання справи за її відсутності суду не надала (а.с. 46).
Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку в підготовчому судовому засіданні, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст.ст. 191,281 ЦПК України.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.
Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Стаття 89 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Стаття 95 ЦПК України передбачає, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин - суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 5 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» - висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду - є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 26 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - під час судового розгляду, предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Відповідно до умов ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
Згідно із статтею 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Відповідно до п.п. 15,16 Постанови Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею - є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Особи можуть бути позбавлені батьківських прав - лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.
Позбавлення батьківських прав завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дітей не пов`язується з протиправною поведінкою. Наприклад, у сім`ї, де діди перебувають, створилися умови, небезпечні для їх фізичного чи духовного розвитку, батьки душевно хворі, недоумкуваті, хворіють на відкриті форми туберкульозу та інші інфекційні захворювання.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) - або з інших не залежних від неї причин.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
Однак, вимогами статті 169 СК України передбачено, що мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. При чому, суд перевіряє, наскільки змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, бере до уваги думку другого з батьків, інших осіб, з ким проживає дитина, і постановляє рішення відповідно до інтересів дитини.
Частина друга статті 170 СК передбачає оперативне втручання щодо відібрання дитини суду, прокуратури, органів опіки та піклування, коли невжиття цих заходів може призвести до непередбачених наслідків. Це можливо при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини.
У тому випадку, якщо орган опіки та піклування постановив рішення про негайне відібрання дитини і направив її до дитячого закладу, закладу охорони здоров`я чи передав батькові або іншому родичу, цей орган повинен негайно повідомити про прийняте рішення прокурора і в семиденний строк після постановлення рішення звернутися з позовом до суду про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав.
Таке ж право має і прокурор (негайне відібрання дитини і звернення в семиденний cтрок у сім днів до суду про позбавлення батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав). Він з цього приводу постановляє не рішення, а постанову.
Підставами для відібрання дитини від батька, матері можуть бути ті ж обставини, що і для позбавлення батьківських прав є : а) ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; б) жорстоке поводження з дитиною; в) батьки (батько) є хронічними алкоголіками або наркоманами; г) вдавання до будь-яких видів експлуатації дитини, примушування її до жебракування та бродяжництва; д) інші випадки, якщо залишення дитини в них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання.
У всіх цих випадках підставами для відібрання дітей без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки, незалежно від суб`єктивних причин такого положення. Вини батьків.
При чому, застосування першої, другої санкції залежить від ступеню вини батьків.
Згідно із ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України - при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини з огляду на те, що відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд не пов`язаний висновками певних органів, експертів та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні заявлених у справі доказів та обставин справи. Жоден доказ, у тому числі і висновок органу опіки та піклування, не має для суду наперед встановленої сили. Отже, суд може не погодитись із даним висновком і не взяти його до уваги.
Суд встановив, що на контролі в службі у справах дітей Овідіопольської РДА знаходиться питання щодо стану утримання та виховання малолітніх дітей в родині відповідачки ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідачка ОСОБА_4 є матір`ю малолітніх дітей : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , року народження (свідоцтво серії НОМЕР_1 видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Овідіопольського районного управління юстиції Одеської області про що в Книзі реєстрації народжень 15 грудня 2012 року, зроблено відповідний актовий запис за № 577), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво серії НОМЕР_2 видане Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеської області про що в Книзі реєстрації народжень 15 вересня 2016 року зроблено відповідний актовий запис за № 343) та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво серії НОМЕР_3 видане Овідіопольським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Одеській області про що в Книзі реєстрації народжень 28 вересня 2018 року зроблено відповідний актовий запис за № 84) (а.с. 5-7).
ОСОБА_5 визнав своє батьківство по відношенню до малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до довідки Йосипівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 06.11.2019 року гр. ОСОБА_5 не проживає разом з сім`єю з 20.04.2012 року (а.с. 8).
Відповідачка ОСОБА_4 разом з малолітніми дітьми проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у кімнаті площею 16 кв.м.
Родина ОСОБА_4 перебуває на обліку, як багатодітна родина, що підтверджується посвідченням Овідіопольської районної державної адміністрації серія БС № 324299 від 04.02.2019 року (а.с. 11).
Відповідно довідок управління соціального захисту населення Овідіопольської районної державної адміністрації, відповідачка ОСОБА_4 щомісячно отримує державну матеріальну допомогу на дітей.
Малолітня ОСОБА_1 є ученицею 2-Б класу Йосипівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Дитина навчається у школі з 1 вересня 2018 року. Виховується в багатодітній родині без батька. Програмовий матеріал засвоїла на низькому рівні через пропуски занять без поважних причин: погано запам`ятовує, читає за складами, погано списує. Постійно потребує допомоги вчителя. Мати не приділяє належної уваги вихованню і навчанню доньки. Не відвідує батьківські збори (а.с. 14).
Відповідно пояснювальних записок комісії, яка складалася з працівників Йосипівської загальноосвітньої школи І-ІІІ степенів, а саме: соціального педагога ОСОБА_8 , завуча з виховної роботи ОСОБА_9 , та практичного психолога ОСОБА_10 , встановлено, що під час відвідування родини ОСОБА_4 , за місцем проживання малолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 24.01.2019 року, 14.05.2019 року з приводу безпричинних пропусків уроків малолітньою ОСОБА_11 , діти були вдома з матір`ю окрім 23.01.2019 року - перебували вдома самі. В кімнаті відсутнє опалення та вода. Мати пообіцяла, що дитина пропускати школу не буде (а.с. 17).
Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_4 , складеного Йосипівською сільською радою від 18.04.2019 року, 23.04.2019 року, 14.05.2019 року, 21.05.2019 року № 39, 19.06.2019 року № 40 встановлено, що діти не доглянуті, мати залишає їх самих вдома, старша донька ОСОБА_11 часто залишається вдома щоб няньчити менших братів, не вміє читати та писати. Діти часто ходять по вулиці без нагляду дорослих (а.с. 14-16).
Відповідно до характеристики Йосипівської сільської ради на сім`ю ОСОБА_4 , зі слів сусідів та близьких родичів сім`я соціально-нестійка, мати не приділяє дітям належної уваги, занята тільки собою, часто залишає дітей без нагляду, навіть у нічний час. Донька ОСОБА_11 часто не відвідує навчальний заклад та бавить молодших братів (а.с. 22,23).
У зв`язку з вищевикладеним Овідіопольським ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_4 , за неналежне ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАп., що підтверджується листом Овідіопольськоського ВП від 27.06.2019 року № 48/3741.
Відповідно до листа Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 02.10.2019 року № 48/7081 за неналежне ставлення до виконання свої батьківських обов`язків ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 184 КУпАП (а.с. 18).
Відповідно до листа Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області від 06.12.2019 року № 48/9218 за неналежне ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 184 КУпАП (а.с. 19).
19.12.2019 року засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Овідіопольській РДА, мати дітей, ОСОБА_4 була відсутня.
Члени комісії одноголосно проголосували щодо доцільності відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав, тимчасово терміном на 1 рік, так як це буде відповідати інтересам малолітніх дітей, про шо було вказано у висновку Органу опіки та піклування Овідіопольської РДА № 01/01-16/158 від 23.01.2020 р. (а.с. 32-34).
Підставами для відібрання дитини від батька, матері можуть бути ті ж обставини, що і для позбавлення батьківських прав:
Це: а) ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини;
б) жорстоке поводження з дитиною;
в) батьки (батько) є хронічними алкоголіками або наркоманами;
г) вдавання до будь-яких видів експлуатації дитини, примушування її до жебракування та бродяжництва;
д) інші випадки, якщо залишення дитини в них є небезпечним для її життя , здоров`я і морального виховання.
У всіх цих випадках підставами для відібрання дітей без позбавлення батьківських прав батьків є виникнення в сім`ї небезпечної для дитини обстановки, незалежно від суб`єктивних причин такого положення. Вини батьків.
Застосування першої, другої санкції залежить від ступеня вини батьків.
Позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України) - завжди є результатом протиправної, винної поведінки. Відібрання ж дітей не пов`язується з протиправною поведінкою. Наприклад, у сім`ї, де діди перебувають, створилися умови, небезпечні для їх фізичного чи духовного розвитку, батьки душевно хворі, недоумкуваті, хворіють на відкриті форми туберкульозу та інші інфекційні захворювання.
Відібрання дітей без позбавлення батьківських прав не означає, що батьки і діти втрачають правовий зв`язок між собою. Батьки в цих випадках зберігають право представництва в інтересах дітей, давати згоду на всиновлення дитини іншою особою, спадкувати після смерті дитини, одержувати аліменти у зв`язку з непрацездатністю і потребуючим матеріальної допомоги тощо. Але з відібранням дітей батько, мати втрачають право на особисте безпосереднє виховання дітей і визначати їх місце проживання, бути опікуном, піклувальником, бо саме в цих правах вони обмежені.
Частина друга статті 170 СК передбачає оперативне втручання щодо відібрання дитини суду, прокуратури, органів опіки та піклування, коли невжиття цих заходів може призвести до непередбачених наслідків. Це можливо при безпосередній загрозі для життя або здоров`я дитини.
У тому випадку, якщо орган опіки та піклування постановив рішення про негайне відібрання дитини і направив її до дитячого закладу, закладу охорони здоров`я чи передав батькові або іншому родичу, цей орган повинен негайно повідомити про прийняте рішення прокурора і в семиденний строк після постановлення рішення звернутися з позовом до суду про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення батьківських прав. Таке ж право має і прокурор (негайне відібрання дитини і звернення в семиденний cтрок у сім днів до суду про позбавлення батьківських прав або відібрання дитини без позбавлення батьківських прав). Він з цього приводу постановляє не рішення, а постанову.
Суд вважає, що прийняття законодавцем такого закону, як оперативне втручання прокурора, органів опіки та піклування спонукало життя, часті трагічні смерті дітей з вини батьків. Оскільки судові розгляди цих справ можуть тягнутися тривалий час, а діти залишаються або наодинці без батьків, або залишені ними напризволяще, поступове голодування тощо, або з батьками, які постійно нетверезі, то таке втручання дає можливість зберегти дітей до подання позову про позбавлення батьківських прав або відібрання дітей і його розгляду.
Отже, втручання прокурора, органів опіки та піклування є оперативним тимчасовим засобом захисту прав дитини і попередження нещасних випадків серед дітей.
У тому випадку, якщо судом буде відмовлено в позові прокурору, органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав чи відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, то рішення органу опіки та піклування, постанова прокурора про негайне відібрання дитини втрачають чинність і дитина (діти) повинні бути повернуті цими особами батькам.
Якщо ж буде задоволено позов прокурора, органів опіки та піклування щодо відібрання дитини, то це буде по суті не відібрання дитини, а визнання законності дій прокурора, органів опіки та піклування.
З відібранням дитини у батьків не слід плутати з улаштуванням дітей, які залишися без нагляду не з вини батьків, з причин, які від них не залежать, у дитячі заклади. У житті бувають випадки, коли батьки довго хворіють або взагалі відсутні, у результаті цього не можуть здійснювати свої батьківські обов`язки. Влаштування дітей не супроводжується в цих випадках якимось, обмеженням батьківських прав. У цьому випадку дитячий заклад має повернути дитину батькам.
Якщо ж дитина була відібрана за рішенням суду, то згодом вона може бути повернена батькам також за рішенням суду.
При постановленні рішення про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав суд не встановлює певних строків цього обмеження прав батьків. Як і при поновленні батьківських прав, так і при відібранні дитини та її поверненні згодом батькам, необхідно довести їм, що відпали причин, які були перешкодою для неналежного виховання дитини, строком не обмежене.
Одночасно з вимогою про відібрання дитини може бути заявлений позов про стягнення аліментів з батьків на утримання дитини.
Суд може відібрати дитину і від інших осіб на підставі частини першої статті 170 СК на підставах, які передбачені пунктами 2-5 статті 164 СК.
Стаття 170 СК України - не зазначає про те, в якому порядку повинні розглядатися справи про відібрання дітей. Слід визнати, що порядочок розгляду названих справ повинен бути таким самим, як і порядок розгляду справ про позбавлення батьківських прав. Відібрання дітей - це серйозна міра впливу, яка, як правило, призводить до істотних обмежень батьківських прав. У зв`язку з цим такі справи повинні розглядатися в позовному порядку.
Позов про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав може подати до суду один з батьків, орган опіки та піклування, прокурор, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад.
На думку суду, така міра виховального характеру у виді відібрання малолітньої дитини у відповідачки терміном на 1 рік без позбавлення її батьківських прав - буде сприяти суворому і більш ретельному та відповідальному батьківському ставленню відповідачки до виховання та утримання її малолітніх дітей, яке на сьогодні у відповідачки відсутнє, та враховуючи вищевикладені докази по справі, з негативного боку характеризують відповідачку, як матір дітей, та показують її негативне ставлення до своїх прямих батьківських обов`язків щодо виховання, утримання та піклування щодо своїх малолітніх дітей.
Однак, суд звертає особливу увагу на те, що у випадку, якщо на протязі 1 року відповідачка не змінить негативного ставлення до своїх малолітніх дітей, у позивачів будуть всі законні підстави звернутися до суду в інтересах дітей з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав відносно зазначених малолітніх дітей.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість і документальну доведеність підстав даного позову, який підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 3-7,10-13,18,11,76-83,95,133,141,174,213,228,229,241-246,258,259,263-268,272,273,280-283 ЦПК України, ст.ст. 164,170 СК України, Постановою Пленуму ВСУ від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», суд, -
1.Позов Органу опіки та піклування в особі Овідіопольської районної державної адміністрації в інтересах малолітніх дітей : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - задовольнити ;
2.Відібрати малолітніх дітей : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у матері ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , тимчасово на 1 рік без позбавлення її батьківських прав.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку, шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення. У випадку, якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30-ти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 02.06.2020 р.

Суддя Гандзій Д.М.