ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 602/887/17Головуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В.
Провадження № 22-ц/817/959/20 Доповідач - Дикун С.І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Дикун С.І.

суддів - Парандюк Т. С., Храпак Н. М.,

за участю секретаря - Стецюк М.А.

учасників справи - учасників справи: відповідачів-позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , адвоката Колодовського О.В.; представника позивачки відповідачки адвоката - Смакули Ю.П.; представника орган опіки та піклування виконавчого комітету Лановецької міської ради (ОТГ) Блажійчука Т.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №602/887/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів служба у справах дітей Лановецької районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Лановецької міської ради (ОТГ) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про скасування рішень органу місцевого самоврядування, правовстановлюючих документів на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, ухваленого суддею Радосюком А.В., повне судове рішення складено 28 серпня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які діють також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів Служба у справах дітей Лановецької районної державної адміністрації; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчий комітет Лановецької міської ради (ОТГ) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації.

В обґрунтування вимог посилалась на те, що вона є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , який належав її покійному чоловікові ОСОБА_5 , померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 . З дозволу попередніх власників будинку в ньому був прописаний та проживає відповідач ОСОБА_1 , який в подальшому вселив в будинок членів своєї сім`ї. У відповідачів відсутнє право проживати та користуватися будинком, оскільки вони не є членами її сім`ї та не отримували її дозволу на проживання.

Відмова відповідачів добровільно виселитися та знятися із реєстрації створює їй перешкоди у продажу будинку, тому вона просить суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів та зняття їх з реєстрації за вказаною адресою.

У лютому 2018 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про скасування рішень органу місцевого самоврядування, правовстановлюючих документів на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Свої вимоги мотивує тим, що він з 1981 року зареєстрований та проживає в житловому будинку у АДРЕСА_1 , загальною площею 41,7 кв.м., який належав його покійному дідові ОСОБА_6 . Позивачці ОСОБА_1 належить на праві власності інший житловий будинок загальною площею 118,20 кв.м. за тією ж адресою, який побудований на тій самій земельній ділянці, що і житловий будинок його діда. Враховуючи те, що його дід ОСОБА_6 не розподілив земельну ділянку по фактичному користуванні та не отримав нову поштову адресу на будівництво нового житлового будинку, виконавчий комітет Лановецької селищної ради після його смерті безпідставно визнав за ним право власності на новий цегляний житловий будинок загальною площею 118,2 кв.м. житловою площею 84.4 кв.м у АДРЕСА_1 без припинення права власності на житловий будинок 1955 року забудови, який уже знаходився на даній земельній ділянці. Відповідно, незаконно було здійснено безоплатну приватизацію земельної ділянки. Крім того, він з моменту свого народження, а саме з листопада 1981 року і по сьогоднішній день постійно проживає та відкрито, безперервно володіє спірним будинковолодінням, то, відповідно, набув право власності на цей будинок за набувальною давністю. Враховуючи вищенаведене ОСОБА_1 просить суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок у АДРЕСА_1 , загальною площею 41,7 кв.м., а також визнати незаконними та скасувати: свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 655, виданого 01.08.2016 року приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Голодом Р.С. та рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 30792842 від 04.08.2016 року відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,04 га, кадастровий номер - :02:002:0169, що розташована по АДРЕСА_1 ;

- свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 653, виданого 01.08.2016 року приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Голодом Р.С. та рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 30792812 від 04.08.2016 року відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га, кадастровий номер -:02:002:0168, що розташована по АДРЕСА_1 ;

- рішення виконавчого комітету Лановецької селищної ради №192 від 15.06.2001 року відповідно до якого за ОСОБА_6 визнано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; - свідоцтво про право особистої власності від 31.07.2001 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Лановецької селищної ради №192 від 15.06.2001 року та зареєстрованого в Лановецькому районному бюро технічної інвентаризації за №1688 в книгу №8, відповідно до якого ОСОБА_6 набув право власності на житловий будинок, що по АДРЕСА_1 ;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.06.2004 року за реєстровим номером 644 у спадковій справі №533 зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.06.2004 року відповідно до якого ОСОБА_7 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на будинок, виданого Ланівецькою селищною радою Тернопільської області 31.07.2001 року за реєстровим номером 1688 та державну реєстрацію від 25.06.2004 року за реєстраційним номером 6218373;

- договір дарування від 02.07.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Доротюк Р.М. за реєстровим номером 2546 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.07.2004 року та державну реєстрацію від 07.07.2004 року за реєстраційним номером 6218373;

- рішення виконавчого комітету Лановецької міської ради №27 від 23.02.2012 року «Про оформлення права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1 » відповідно до якого вирішено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.03.2012 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Лановецької міської ради №27 від 23.02.2012 року зареєстрованого в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно 08.05.2012 року, відповідно до якого за ОСОБА_5 визнано право власності на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, що по АДРЕСА_1 та державну| реєстрацію від 08.05.2012 року за реєстраційним номером 6218373;

- свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 651, виданого 01.08.2016 року приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Тернопільської області Голод Р.С. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30792744 від 04.08.2016 року.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2020 року позов ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 ), які діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів Служба у справах дітей Лановецької районної державної адміністрації (місце розташування: м.Ланівці, вул.Незалежності, 19 Тернопільської області), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Лановецької міської ради (ОТГ) (місце розташування: м.Ланівці, вул.Незалежності, 34) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації задоволено.

Усунено перешкоди у користуванні та розпорядженні житловим будинком, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та зняття з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , паспорт серії НОМЕР_3 ) в користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_4 ) по 640 гривень 00 копійок з кожного сплаченого судового збору.

У задоволенні позову ОСОБА_1 місце реєстрації АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 (місцереєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) про скасування рішень органу місцевого самоврядування, правовстановлюючих документів на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2020 року у якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення у даній справі, яким відмовити у задоволенні первісних позовних вимог та задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він разом із сім`єю - відповідачами за первісним позовом, не чинить перешкод позивачці, оскільки проживає не в житловому будинку, що належить позивачці, а в іншому будинку 1955 року забудови, загальною площею 41,7 кв.м. , власником якого є його дід - нині покійний ОСОБА_6 . В наявності по АДРЕСА_1 є два житлових будинки: один - власником якого є позивачка і в якому вона не проживає, а інший - в якому він проживає зі своєю сім`єю, власником є його дід, нині покійний ОСОБА_6 , тому жодним чином відповідачі не можуть порушувати права позивачки ОСОБА_1 .

Оскільки ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , з його смертю припинилися всі права померлого, тому після 13.11.2000 року останній не може набувати для себе цивільних прав. Однак, після смерті ОСОБА_6 на його ім`я було видано правовстановлюючий документ, та прийняті рішення органу місцевого самоврядування, які по своїй суті не породжують жодних прав та обов`язків, тому є недійсними.

Щодо визнання за ним права власності на житловий будинок за набувальною давністю, загальною площею 41,7 кв.м. та житловою площею 26 кв.м., який належав покійному ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, то дана вимога грунтується на доказах, досліджених у судовому засіданні, зокрема, щодо його вільного, відкритого та безперешкодного володіння та користування спірним будинком протягом часу проживання, тобто із 1981 року.

Суд ухвалив неправомірне рішення в частині виселення відповідачів, оскільки не було враховано позицію Верховного Суду у подібних правовідносинах, наведену у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року у справі №754/613/18-ц, відповідно до якої тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У відзиві на апеляційну скаргу Лановецька міська рада, в якості третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача за первісним позовом, просить прийняти ухвалу про закриття провадження у справі, оскільки дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства в частині скасувань рішень органу місцевого самоврядування. Також просить скасувати рішення Лановецького районного суду від 19 серпня 2020 року та відмовити в задоволенні первісних позовних вимог про виселення відповідачів та визнати за відповідачем ОСОБА_1 право власності на житловий будинок у АДРЕСА_1 за набувальною давністю, площею 41.7 кв.м. та житловою площею 26 кв.м.

Вказує на те, що відповідно до висновку комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради малолітні діти ОСОБА_1 проживають спільно з батьками з народження та перебувають на їх утриманні у будинку загальною площею 41,7 кв.м., що у АДРЕСА_1 . Комісією не виявлено фактів, які б підтверджували наявність у малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на інше житло, а тому виселення малолітніх дітей без надання іншого житла буде порушенням їх прав.

У відзиві на апеляційну скаргу позивачка ОСОБА_1 просить залишити без змін рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2020 року. Зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дав належну правову оцінку фактичним та юридичним підставам позову, зазначивши про відсутність незаконності дій спадкодавця. Юридичними підставами зустрічного позову ОСОБА_1 визначив Інструкцію Про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, яка втратила чинність із 19 січня 1996 року і момент приватизації у 2001 році не була чинною. Також і Земельний кодекс, на який посилається ОСОБА_1 набув чинності пізніше із 01.01.2002 року від приватизації, що відбулась у 2001 році.

Крім того, вимога про скасування договору дарування, укладеного між ОСОБА_7 не може бути задоволена з огляду на те, що даний договір виконаний і позивач не є стороною цього договору.

Щодо визнання права власності за набувальною давністю, то у суді було спростоване твердження позивача про безперервність володіння ним нерухомістю протягом передбаченого законодавством строку. А тому суд зробив правильний висновок про відсутність у ОСОБА_1 підстав для виникнення права власності на спірну нерухомість за набувальною давністю.

Суд підставно захистив права позивачки ОСОБА_1 як власника спірного будинку та виселив відповідачів, які не мають правових підстав для проживання у спірному будинковолодінні. Окрім того, зазначив, що відповідачка ОСОБА_2 та малолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 зареєстровані за іншою адресою, де мають постійне місце проживання та житло.

Під час розгляду справи в апеляційному суді відповідачі-позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , адвокат Колодовський О.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , підтримали апеляційну скаргу в її межах та просили задовольнити вимоги апеляційної скарги. Пояснили, що за номером АДРЕСА_1 фактично знаходиться 2 будинки, що вбачається із правовстановлюючих документів, а також із фотографій, поданих до справи один будинок, загальною площею 118,2 кв. м., котрий перебуває у власності позивачки та інший будинок, 1955 року забудови загальною площею 41,7 кв.м. в якому він проживає із 1981 року часу народження, а з 2007 року часу одруження із ним проживає його дружина ОСОБА_2 та їх малолітні діти ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з часу їх народження. Позивачка ОСОБА_1 у спірному будинку загальною площею 118,2 кв.м не проживала та не проживає, оскільки має житло та постійну реєстрацію у м.Тернополі. А також, що суд безпідставно не визнав за ним право власності на житло будинок 1955 року забудови в порядку набувальної давності, оскільки він відкрито, постійно та безперервно користується вказаним будинком із 1981 року часу свого народження.

Представник позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 - адвокат Смакула Ю.П. апеляційну скаргу заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає до скасування. Пояснив, що будинок у якому проживають відповідачі без будь-яких правових підстав та без дозволу власниці ОСОБА_1 входить до складу будинковолодіння за номером АДРЕСА_1 , тим самим відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні власністю. Щодо зустрічного позову, то ОСОБА_1 не навів достатніх доказів про порушення його прав і таких порушень не встановлено у суді першої інстанції щодо задоволення цих вимог про скасування рішень органу місцевого самоврядування, правовстановлюючих документів на нерухоме майно та визнання права власності на спірний будинок за набувальною давністю.

Представник органу опіки та піклування Лановецької міської ради (ОТГ) Блажійчук Т.В. апеляційну скаргу визнав та вважає її такою, що підлягає до задоволення, оскільки виселення малолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 без надання іншого житла є порушенням прав дітей на житло.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду відповідає цим вимогам не у повній мірі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітніх дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив із тих обставин, що, оскільки позивач ОСОБА_1 є новим власником будинку, яка не давала згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідачів, а останні вселилися та проживають у будинку зі згоди колишніх власників, а тому суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом виселення відповідачів з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення та зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 . При цьому суд встановив, що тривалий строк користування відповідачами спірним будинком, враховуючи зміну власника, членами сім`ї якого вони не є, не може бути підставою для відмови у захисті прав нового власника на користування житлом на власний розсуд. Право відповідачів, які не є власниками спірного будинку, на користування ним були похідними від прав колишнього власника цього будинку, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідачів.

Колегія суддів не може погодитися із такими висновками.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , загальною площею 118,2 кв.м., житловою площею 84,4 кв.м. та земельних ділянок за вищевказаною адресою: для ведення особистого селянського господарства площею 0,04 га та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га, що підтверджується Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.08.2016 року №65123245, №65123500 та №65123376 (т.1, а.с.4-6).

Рішенням №50 Ланівецької селищної Ради депутатів трудящих від 08 липня 1964 року Про визнання права власності на ціле домоволодіння визнано право особистої власності на ціле будинковолодіння, яке знаходиться у АДРЕСА_3 (в подальшому після зміни нумерації - №47) за ОСОБА_6 взамін договору на забудову за 1955 рік виконкому Ланівецької селищної Ради депутатів трудящих. Доручено Тернопільському міжміському бюро технічної інвентаризації зареєструвати дане будинковолодіння за ОСОБА_6 на праві особистої власності (т.1, а.с.47). Така реєстрація Тернопільським міжміським бюро технічної інвентаризації була проведена, про що свідчить інвентарна справа №133 на даний будинок (т.2. а.с.49-66)

Із повідомлення КП Лановецьке районне БТІ №34 від 06.02.2018 року вбачається, що власником глиняного житлового будинку АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_4 є ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 24.02.1965 року на підставі рішення №50 Ланівецької селищної Ради депутатів трудящих від 08 липня 1964 року та зареєстрованого в Тернопільському міжміському БТІ 24.02.1965 року в реєстрову книгу №1 за №456. Загальна площа вищевказаного будинку 41,70 кв.м, житлова 26 кв.м. (т.2 а.с.67)

Пізніше, у 1980-х роках на земельній ділянці вказаного будинковолодіння поруч із старим глиняним будинком було збудовано новий цегляний житловий будинок загальною площею 118 кв.м, житловою 84 кв.м. Рішенням Лановецької селищної ради №192 від 15 червня 2001 року визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 (цегляний) (т.1, а.с.50).

Згідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 14.06.2004 року ОСОБА_6 належав на праві приватної власності житловий будинок по АДРЕСА_1 , загальною площею 118,20 кв.м., житловою площею 84,4 кв.м. із надвірними господарськими будівлями (т.2, а.с.76,77).

Після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на його майно в порядку спадкування за законом, у тому числі й на житловий будинок із надвірними будівлями по АДРЕСА_1 , житловою площею 84,40 кв.м., перейшло до його дружини ОСОБА_7 , що стверджується матеріалами спадкової справи №533, копією Свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.06.2004 року та Витягом про реєстрації права власності на нерухоме майно від 25.06.2004 року №3970167 (т.1, а.с.62, 63).

Згідно договору дарування від 02.07.2004 року ОСОБА_7 подарувала, а ОСОБА_5 - її син прийняв у дар належний ОСОБА_7 житловий будинок по АДРЕСА_1 , житловою площею 84,40 кв.м. (т.1, а.с.а.с.64, 65).

Даний факт також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.07.2004 року №4068983 (т.1, а.с.67). Пізніше ОСОБА_5 було проведено добудову до даного будинку у вигляді літньої кухні та гаража. Рішенням Лановецької міської ради від 23.02.2012 року №27 оформлено право власності на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 (т.1, а.с.66).

Даний факт також підтверджується копією Витягу про державну реєстрацію прав від 08.05.2012 року №34061004 (т.1, а.с.68).

Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.03.2012 року житловий будинок з надвірними господарськими будівлями по АДРЕСА_1 , на який було оформлено право власності за ОСОБА_5 рішенням Лановецької міської ради від 23.02.2012 року №27, складається з житлового будинку, загальною площею 118,20 кв.м., літньої кухні, загальною площею 55,50 кв.м., гаража (т.1, а.с.84).

Після смерті ОСОБА_5 право власності на житловий будинок та земельні ділянки по АДРЕСА_1 перейшло в порядку спадкування до його дружини ОСОБА_1 - позивачки за первісним позовом.

Згідно повідомлення Лановецької міської ради від 15 вересня 2017 року №115/03-14 та Акта обстеження матеріально-побутових умов домогосподарства від 07.09.2017 року в житловому будинку по АДРЕСА_1 зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_1 і разом з ним проживає його дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (т.1, а.с.7).

Факт реєстрації відповідача ОСОБА_1 в даному будинковолодінні також підтверджується копією витягу із будинкової книги та копією його паспорта (т.1, а.с.8; а.с.35-зворот).

Судом встановлено, що відповідачка за первісним позовом ОСОБА_2 із 2007 року після одруження із ОСОБА_1 та малолітні діти відповідачів із часу народження відповідно у 2009, 2010 р.р. проживають разом у спірному будинковолодінні, а зареєстровані за іншою адресою: АДРЕСА_5 (а.с.34-зворот).

Згідно із висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради Тернопільської області від 30 квітня 2020 року визнано недоцільним виселення та зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2009 року народження, оскільки не здобуто інформації про наявність в них іншого житла (т.2, а.с.100).

Заявляючи вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим будинком шляхом виселення позивачка вказувала на те, що останні проживають в будинку, який є її власністю, не маючи правових підстав.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, негаторний позов, з яким звернувся позивач, - це позов про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном. І умовами його пред`явлення є наявність обставин, які свідчать, що позивач є власником речі; поведінка відповідача є протиправною; на момент пред`явлення позову протиправна поведінка має тривати і перешкоджати користуватися майном його власнику.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Ст. 8 Конвенції визначено, що, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" (заява №58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі "Прокопович проти Росії', заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява №19009/04, п. 50).

У п. 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Відповідно до позиції Верховного Суду у подібних правовідносинах, наведеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15.01.2020 року у справі №754/613/18-ц, проживання тривалий час особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Перевіряючи обставини проживання відповідачів у спірному житлі на предмет протиправності, апеляційним судом було встановлено, що ОСОБА_1 є племінником чоловіка позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_5 , котрий помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , після смерті якого вона успадкувала житловий будинок по АДРЕСА_1 загальною площею 118 кв.м, житловою площею 84,4 кв.м із надвірними господарськими будівлями і одноосібним власником якого вона є на даний час (а.с.4 т.1) . Відповідачі фактично проживають в іншому будинку старої забудови 1955 року, розташованому за даною адресою. Відповідач ОСОБА_1 поселився у будинок, що належить його діду ОСОБА_6 , як член його сім`ї, з часу народження - ІНФОРМАЦІЯ_5 , де і зареєстрований. Його дружина - відповідачка ОСОБА_2 поселилась у будинок після одруження у 2007 року. Їх діти - ОСОБА_3 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2009 року народження, проживають у будинку із народження на даний момент відвідують школу у м.Ланівці. ОСОБА_2 разом із дітьми зареєстрована за іншою адресою: АДРЕСА_5 (а.с.34-зворот). Як пояснила в апеляційному суді ОСОБА_2 вона вимушено, за відсутності згоди тодішнього власника ОСОБА_5 та його дружини ОСОБА_1 , зареєструвалась за іншою адресою - у квартиру площею 14 кв.м, де проживає її брат із сім`єю. Однак за місцем реєстрації ні вона, ні малолітні діти ніколи не проживали і можливості проживати за вказаною адресою не мають, що підтверджується висновком комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Лановецької міської ради Тернопільської області від 30 квітня 2020 року.

Отже, відповідач ОСОБА_1 на законних підставах зареєстрований та проживає у зазначеному вище будинку, оскільки був вселений та набув право користування спірним будинком із 1981 року як член сім`ї попередніх власників житла діда ОСОБА_6 , баби ОСОБА_7 (єдиної спадкоємиці за законом після смерті діда). На правових підставах до нього поселились та проживають дружина ОСОБА_2 та малолітні діти. Іншого житла відповідачі не мають.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

При цьому навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції.

Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21 жовтня 2019 року у справі №452/2387/17, від 23 жовтня 2019 року у справі 757/19753/15-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №362/3042/17, від 15 січня 2020 року №754/613/18-ц).

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в України визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Як вбачається із матеріалів справи відповідачі тривалий час проживають у будинку, 1955 року забудови, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 з часу народження - ІНФОРМАЦІЯ_5 , його дружина - відповідачка ОСОБА_2 із 2007 року; їх діти - ОСОБА_3 , 2010 року народження, та ОСОБА_4 , 2009 року народження, проживають у будинку із народження.

Позивачкою ОСОБА_1 не доведено і апеляційним судом не встановлено будь-яких прав на будинок старої забудови 1955 року, в якому проживають відповідачі , і що даний будинок входить до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 , а тому твердження позивачки, що відповідачами їй чиняться перешкоди у користуванні власністю не може вважатись обґрунтованим.

При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.

Отже, при вирішенні справи, передбачених законом підстав для виселення особи, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Суд першої інстанції не надав оцінку та не встановив, чи ухвалене рішення належним чином збалансовує інтереси позивачки ОСОБА_1 , яка зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_6 , та відповідачів, у тому числі двох малолітніх дітей, у яких єдиним житлом є глиняний будинок 1955 року забудови, відповідачі ніколи не проживали та не претендують на проживання у будинку 1980-х років забудови загальною площею 118 кв.м., житловою 84 кв.м., що знаходиться за адресою по АДРЕСА_1 і власником якого є позивачка в порядку спадкування після чоловіка. Судом не надано оцінку тим обставинам, що відповідачі тривалий час проживають у окремому будинку старої забудови (відповідач ОСОБА_1 від народження, майже 40 років; ОСОБА_2 більше 13 років і їх діти з народження, відповідно 11 та 10 років), сплачують витрати на утримання житла, ремонт майна та інші обов`язкові платежі, тобто, відповідачі мають тривалий зв`язок із спірним будинком як із житлом. Разом із тим, будь-яких прав на старий житловий будинок 1955 року забудови позивачка не довела і з поданих правоустановлюючих документів таких прав не вбачається.

Таким чином, апеляційний суд не може погодитися із висновком суду першої інстанції про виселення відповідачів без надання іншого житла, як таким, що не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до частин 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки тривалий час проживання відповідачів у спірному будинку, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірний будинок житлом відповідачів в розумінні статті 8 Конвенції. Виселення відповідачів із спірного житла є по суті втручанням у їх право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні ст. 8 Конвенції та є невиправданим.

Отже, рішення суду в частині задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову із відмовою у стягненні судових витрат у цій частині.

Разом із тим, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відмови у зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про скасування рішень органу місцевого самоврядування, правовстановлюючих документів на нерухоме майно та визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

У зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 , посилаючись на ст.393,344 ЦК України, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на житловий будинок у АДРЕСА_1 , загальною площею 41,7 кв.м., оскільки він добросовісно заволодів майном свого діда ОСОБА_6 і з моменту смерті останнього ІНФОРМАЦІЯ_2 продовжує протягом 10 років відкрито і безперешкодно володіти цим майном.

А також визнати незаконними та скасувати:

- свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 655, виданого 01.08.2016 року приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Голодом Р.С. та рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 30792842 від 04.08.2016 року відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,04 га, кадастровий номер - :02:002:0169, що розташована по АДРЕСА_1 ;

- свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 653, виданого 01.08.2016 року приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Голодом Р.С. та рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень, індексний номер 30792812 від 04.08.2016 року відповідно до якого відповідач ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1 га, кадастровий номер -:02:002:0168, що розташована по АДРЕСА_1 ;

- рішення виконавчого комітету Лановецької селищної ради №192 від 15.06.2001 року відповідно до якого за ОСОБА_6 визнано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; - свідоцтво про право особистої власності від 31.07.2001 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Лановецької селищної ради №192 від 15.06.2001 року та зареєстрованого в Лановецькому районному бюро технічної інвентаризації за №1688 в книгу №8, відповідно до якого ОСОБА_6 набув право власності на житловий будинок, що по АДРЕСА_1 ;

- свідоцтво про право на спадщину за законом від 23.06.2004 року за реєстровим номером 644 у спадковій справі №533 зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 25.06.2004 року відповідно до якого ОСОБА_7 успадкувала житловий будинок АДРЕСА_1 , який належав померлому ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право власності на будинок, виданого Ланівецькою селищною радою Тернопільської області 31.07.2001 року за реєстровим номером 1688 та державну реєстрацію від 25.06.2004 року за реєстраційним номером 6218373;

- договір дарування від 02.07.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Доротюк Р.М. за реєстровим номером 2546 та зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 07.07.2004 року та державну реєстрацію від 07.07.2004 року за реєстраційним номером 6218373;

- рішення виконавчого комітету Лановецької міської ради №27 від 23.02.2012 року «Про оформлення права власності на житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_4 » відповідно до якого вирішено оформити право власності на житловий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 ;

- свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.03.2012 року виданого на підставі рішення виконавчого комітету Лановецької міської ради №27 від 23.02.2012 року зареєстрованого в електронному Реєстрі права власності на нерухоме майно 08.05.2012 року, відповідно до якого за ОСОБА_5 визнано право власності на житловий будинок з надвірними господарськими будівлями, що по АДРЕСА_1 та державну| реєстрацію від 08.05.2012 року за реєстраційним номером 6218373;

- свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 651, виданого 01.08.2016 року приватним нотаріусом Лановецького районного нотаріального округу Тернопільської області Голод Р.С. та рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 30792744 від 04.08.2016 року.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходив із тих обставин, що ОСОБА_1 набув право користування будинком проживання у ньому, з відома первісних власників, факт користування майном не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю.

Особа, що добросовісно заволоділа чужим нерухомим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти ним протягом 10 років, набуває право власності (ч.1 ст.344 ЦК України).

Володіння є: добросовісним - особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність підстав для набуття права власності; відкритим - особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; безперервним - не переривалось протягом строку набувальної давності.

Разом з тим, добросовісність свідчить, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що володіє чужим майном.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, він невідомий або відмовився від права власності, а також майно, придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику відмовлено.

Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Оскільки позивач ОСОБА_1 за життя первісних власників - діда ОСОБА_6 , баби ОСОБА_7 (єдиної спадкоємиці за законом після смерті діда) набув право користування будинком з їх відома, достеменно знав, хто є власником майна, а також те, що факт користування майном не є підставою для виникнення права власності за набувальною давністю, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для задоволення позову.

Твердження позивача ОСОБА_1 , що спірний будинок 1955 року забудови, право власності на який було оформлено на діда ОСОБА_6 відповідно за рішенням №50 Ланівецької селищної Ради депутатів трудящих від 08 липня 1964 року не був успадкований після його смерті не може братись до уваги. Ці твердження спростовуються копіями матеріалів спадкової справи Лановецької державної нотаріальної контори №533 (т.2 а.с.69-80), з яких вбачається, що одноосібною спадкоємицею за законом майна ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його дружина (баба позивача) ОСОБА_7 . Сини померлого, у тому числі і батько позивача - ОСОБА_8 , відмовилися від спадкування (а.с.71 т.2) Прийняття спадкоємцем за законом частини майна підтверджує прийняття всієї спадщини. Оформлення свідоцтва про право власності тільки на частину майна новий будинок не свідчить, що інша частина майна старий будинок залишилась неуспадкованою.

Відповідно до вимог ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди.

Оскільки ОСОБА_1 не довів набуття права власності на житловий будинок за набувальною давністю, не довів свого права власності на спірний будинок з будь-яких інших підстав, як і не довів порушення своїх прав як власника майна органом місцевого самоврядування при прийнятті оспрюваних рішень органу місцевого самоврядування та оспорюваних угод, суд дійшов правильного висновку про відмову у зустрічному позові,

Окрім того, погоджуючись із рішенням суду першої інстанції щодо відмови у зустрічному позові, апеляційний суд зазначає, що у суді першої інстанції Лановецька міська рада, як орган місцевого самоврядування, рішення якого оскаржуються, не була залучена до справи в якості сторони по зустрічному позову і апеляційний суд законодавчо позбавлений такої можливості щодо залучення належної сторони. Зважаючи на наведене, відмова у зустрічному позові відповідає вимогам процесуального права.

Посилання позивача за зустрічним позовом на порушення Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР, як на підставу для визнання незаконними правовстановлюючих документів на домоволодіння та земельні ділянки суд обґрунтовано не прийняв до уваги, оскільки вказана Інструкція втратила свою чинність 19 січня 1996 року, а право власності на житловий будинок загальною площею 118,20 кв.м., житловою площею 84,4 кв.м., визнано за дідом позивача ОСОБА_6 рішенням Лановецької селищної ради №192 від 15 червня 2001 року.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції щодо зустрічного позову та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Не заслуговують на увагу колегії суддів доводи відзиву на апеляційну скаргу Лановецької міської ради про закриття провадження у справі в частині скасувань рішень органу місцевого самоврядування, так як дана справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а її слід розглядати в порядку адміністративного судочинства. Як вбачається із матеріалів справи між сторонами виникли приватно-правові правовідносини і наявності у даному спорі публічно -правових правовідносин не встановлено, а тому такі доводи є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що порушень норм матеріального чи процесуального права при вирішенні зустрічного позову, які б слугували обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення у цій частині, судом не допущено, підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині в межах доводів апеляційної скарги в апеляційного суду відсутні.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та з урахуванням, що ОСОБА_1 був звільнений апеляційним судом від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, із ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 1920 грн. судового збору пропорційно до задоволених вимог апеляційної скарги.

Керуючись ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2020 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які також діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів служба у справах дітей Лановецької районної державної адміністрації; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Лановецької міської ради (ОТГ) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації та стягнення судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , які також діють в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів служба у справах дітей Лановецької районної державної адміністрації; третя особа, яка не заявляє самостійних вимог орган опіки та піклування виконавчого комітету Лановецької міської ради (ОТГ) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні будинком шляхом виселення та зняття з реєстрації та стягнення судових витрат відмовити.

В іншій частині рішення Лановецького районного суду Тернопільської області від 19 серпня 2020 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави 1920 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 грудня 2020 року.

Головуючий : Дикун С.І.

Судді: Парандюк Т.С.

Храпак Н.М.