КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа №753/7152/18
Апеляційне провадження №22-ц/824/8127/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 жовтня 2020 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., суддів - Гуля В.В., Матвієнко Ю.О., із участю секретаря Потоцької О.О., розглянувши матеріали цивільної справи у місті Києві за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення збитків,

В С Т А Н О В И В :

19 квітня 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» звернулося до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення збитків.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 червня 2017 року між позивачем та громадянином Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , інтереси якого представляв ОСОБА_1 , було укладено договір купівлі-продажу.

Відповідно до умов правочину, позивач за 587 250 грн придбав автомобіль марки ( моделі ) Мерседес Бенц ( С 250 ), 2012 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 .

Придбаний автомобіль позивач передав на умовах фінансового лізингу ОСОБА_4 , який 17 жовтня 2017 року повідомив позивача, що під час повернення його на вищевказаному автомобілі з Польщі до України при перетині кордону з польської сторони автомобіль було вилучено на тій підставі, що він є викраденим та знаходиться в міжнародному розшуку.

Як встановлено, в подальшому, автомобіль був заявлений як викрадений 07 жовтня 2015 року і розшукувався компетентними органами Іспанії.

Отже відповідач продав позивачу вищевказаний автомобіль і не повідомив про права третіх осіб на нього, унаслідок чого порушив вимогу статті 659 ЦК України.

Зазначене порушення договору є істотним в розумінні статті 651 ЦК України, у зв`язку з чим позивач заявляє вимогу про розірвання договору.

Неправомірними діями відповідачів позивачу заподіяно реальні збитки у розмірі вартості автомобіля, що становить 587 250 грн, а також позивач не отримав доходи, які планував отримати від передачі автомобіля в лізинг, в розмірі 66 946,50 грн.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сукупність встановлених судом обставин дає достатні підстави вважати, що ні продавець, ні його довірена особа, не знали і не могли знати про наявність прав третіх осіб на відчужуваний ними автомобіль, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про відсутність вини відповідачів у невиконанні передбаченого статтею 659 ЦК України зобов`язання, що виключає наявність в їх діях складу цивільного правопорушення.

Місцевим судом взято до уваги той факт, що зазначений автомобіль перетнув кордон Європейського Союзу 28 вересня 2015 року, а про його викрадення потерпілий ( ОСОБА_5 ) повідомив органи поліції лише 05 жовтня 2015 року.

З огляду на наведене та ураховуючи, що за наявними даними усі права на автомобіль перейшли до страхової компанії MAPFRE, яка виплатила потерпілому страхове відшкодування, після чого зв`язок поліції з потерпілим втрачено, заслуговують на увагу доводи відповідачів про ймовірні шахрайські дії ОСОБА_5 , що дає підстави стверджувати про недоведеність неправомірності вибуття автомобіля з його володіння, а відтак і права третьої особи на автомобіль.

На підставі оцінки викладених у заявах по суті справи аргументів, наданих сторонами доказів та зазначених законодавчих норм суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість і недоведеність вимог ТОВ «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення збитків.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні.

Просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» задовольнити.

Суд, закінчивши з`ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи справу за апеляційною скаргою АТ «Українська залізниця», в особі регіональної філії «Донецька залізниця» АТ «Українська залізниця», суд апеляційної інстанції погоджується із висновками місцевого суду та вважає за необхідне зазначити наступне.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, ТОВ «Автокредит Плюс» як суб`єкт господарювання здійснює економічну діяльність у галузі торгівлі автомобілями та автотранспортними засобами, торгівлі іншими автотранспортними засобами, роздрібної торгівлі в спеціалізованих магазинах електронною апаратурою побутового призначення для прийняття, запису, відтворення звуку й зображення, фінансового лізингу, надання інших фінансових послуг ( крім страхування та пенсійного забезпечення ), діяльності агентств нерухомості ( а.с. 36-39 т. 1 ).

На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії

НОМЕР_2 , виданого 27 вересня 2016 року Центром 8046, ОСОБА_2 на праві власності належав автомобіль марки ( моделі ) Мерседес Бенц ( С 250 ), 2012 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_3 ( а.с. 18 т. 1 ).

14 червня 2017 року ОСОБА_2 видав нотаріально посвідчену довіреність, згідно з якою уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси в усіх організаціях, підприємствах, установах, незалежно від підпорядкування та форм власності, з усіх питань щодо володіння, продажу, користування та розпорядження вищевказаним автомобілем ( а.с. 16 т. 1 ).

15 червня 2017 року ОСОБА_1 , діючи від імені продавця ОСОБА_2 , надав свою згоду на приєднання до договору купівлі-продажу, розміщеного на офіційному веб-сайті ТОВ «Автокредит Плюс» www.planetavto.com.ua, що підтверджується заявою про приєднання до договору купівлі-продажу ( а.с. 14, т. 1 ).

Згідно з умовами, визначеними заявою, продавець ОСОБА_2 в особі його представника ОСОБА_1 та покупець ТОВ «Автокредит Плюс» уклали договір купівлі-продажу транспортного засобумарки ( моделі ) Мерседес Бенц ( С 250 ), 2012 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , за 587 250 грн.

Цією ж датою, сторони підписали акт приймання-передання транспортного засобу, а 16 червня 2017 року транспортний засіб був перереєстрований на позивача з присвоєнням реєстраційного номера НОМЕР_4 ( а.с. 15, 19 т. 1 ).

19 червня 2017 року позивач перерахував на картковий рахунок ОСОБА_1 кошти в сумі 587 250 грн, що підтверджується платіжним дорученням №Н6JАХ00012 ( а.с. 17 т. 1 ).

Судом встановлено, що ще до укладення сторонами договору-купівлі-продажу транспортного засобу, а саме: 06 червня 2017 року, між

ОСОБА_4 та ТОВ «Автокредит Плюс»було укладено договір фінансового лізингу №АВН0А!00000115 ( а.с. 20 т. 1 ).

На виконання умов цього договору 16 червня 2017 року позивач передав ОСОБА_4 у платне володіння та користування автомобіль Мерседес Бенц С 250, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_4 ( а.с. 21, 22 т. 1 ).

17 жовтня 2017 року при перетині ОСОБА_4 на вищевказаному автомобілі польсько-українського кордону на прикордонному посту Дорохуск ( Республіка Польща ) автомобіль у нього було вилучено ( а.с. 171-173 т. 1 ).

З листа Генерального консульства України в Любліні вбачається, що автомобіль затриманий правоохоронними органами Республіки Польща у зв`язку з його розшуком компетентними органами Іспанії та станом на 06 березня 2018 року зберігався на платному паркінгу в м. Хелм в очікуванні підтвердження від компетентних органів Іспанії актуальності його розшуку та повернення потерпілому ( а.с. 23 т. 1 ).

Згідно з отриманою від Посольства України в Королівстві Іспанія інформацією транспортний засіб марки ( моделі ) Мерседес Бенц ( С 250 ), 2012 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , зареєстрований як викрадений відділом Цивільної Гвардії у м. Азукуека Де Енарес, номер справи 2/2015-3220/05-10-2015, на підставі заяви його власника ОСОБА_5 від 05 жовтня 2015 року ( а.с. 30-34 т. 2 ).

Водночас судом першої інстанції встановлено, що у базах даних автоматизованої інформаційної системи МВС України та пошуковій системі «Угон» НЦБ Інтерполу інформація щодо викрадення вищевказаного автомобіля та перебування його в розшуку відсутня ( а.с. 60 т. 2 ).

Місцевим судом також встановлено, що автомобіль Мерседес Бенц

( С 250 ), 2012 року випуску, номер кузова: НОМЕР_1 , було ввезено на територію України 28 вересня 2015 року, а 03 жовтня 2015 року його зареєстровано на праві власності за ОСОБА_3 у встановленому законом порядку ( а.с. 63 т. 2 ).

Підставою реєстрації автомобіля за ОСОБА_3 послужили, зокрема, контракт ( договір купівлі-продажу ), укладений 22 вересня 2015 року на території Іспанії між продавцем ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_3 , реєстраційний ( супровідний ) документ, на підставі якого автомобіль було вивезено за межі Європейського Союзу, та митна декларація ( а.с. 53-58 т. 2 ).

Автомобіль та реєстраційний ( супровідний ) документ були предметом експертного дослідження, за результатами якого експерт Хмельницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз дійшов висновку, що ідентифікаційний номер кузова автомобіля змінам не піддавався, бланк реєстраційного ( супровідного ) документа за своїми характеристиками відповідає аналогічним документам, що виготовляються уповноваженим органом країни походження, а реквізити та записи у ньому змінам не піддавались ( а.с. 49-52, т. 2 ).

При цьому, суд апеляційної інстанції, окрім іншого, вважає за необхідне зазначити про те, що позивач не надав суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів відповідно до положень ст.ст. 77-81 ЦПК України про істотність порушення договору купівлі-продажу автомобіля та заподіяння товариству збитків.

Так, зазначений правочин, укладений між сторонами, є правомірним відповідно до положень ст. 204 ЦК України, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним.

На підставі цього правочину позивач набув право власності на автомобіль, який передав 16 червня 2017 року ОСОБА_4 у платне володіння та користування на підставі договору фінансового лізингу від 06 червня 2017 року ( а.с. 21 т. 1 ).

Згідно додатку №2 до цього правочину між сторонами погоджено відшкодування частини вартості предмета лізингу, включно до 14 червня 2019 року ( а.с. 22 т. 1 ).

Будь-яких доказів на підтвердження факту невиконання ОСОБА_4 умов договору лізингу матеріали справи не містять і таких не надав позивач, ні суду першої, ні суду апеляційної інстанції.

Відсутні докази і щодо неправомірності цього договору.

При цьому, позивач не звільнений від обов`язку доказування обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог згідно положень ст.ст. 81, 82 ЦПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції, з точки зору апеляційного суду, правильно встановив обставини справи, визначив відповідно до них правовідносини і, з додержанням норм матеріального і процесуального права, зокрема, ст.ст. 651, 659 ЦК України, ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263 ЦПК України, ухвалив законне і обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

А тому, доводи апелянта про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні, зокрема, ст.ст. 651, 659 ЦК України, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи.

Суд апеляційної інстанції вважає за необхідне також зазначити ту обставину, що апелянтом не надано ні суду першої інстанції, а ні суду апеляційної інстанції належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України, які б підтверджували права третіх осіб на вищезазначений автомобіль, відтак зазначений транспортний засіб не вибув з власності позивача, а тому позовні вимоги є необґрунтованими.

Відтак, доводи апеляційної скарги про наявність прав третіх осіб на вищезазначений автомобіль, на думку суду другої інстанції, в силу викладеного, не заслуговують на увагу при вирішенні зазначеного спору, оскільки правового значення, у даному випадку, вони не мають.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, ст.ст. 651, 659 ЦК України спростовуються вищезазначеним.

Відтак, викладені у апеляції доводи суд другої інстанції відносить до числа формальних, відповідно, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права та не може бути скасоване у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України.

Окрім цього, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи, чого судом не виявлено.

Апеляційний суд також вважає за необхідне відмітити, що Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року ).

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2019 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення збитків - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: В.В. Гуль

Ю.О. Матвієнко