КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 754/8730/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4355/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Саламон О.Б.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

2 червня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого - Семенюк Т.А

Суддів - Рейнарт І.М., Кирилюк Г.М.,

при секретарі - Макаровій К.В.

розглянувши в судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами Першого заступника прокурора міста Києва, Державної казначейської служби України на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури міста Києва, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що в період проходження позивачем служби в органах міліції, а саме 29 травня 2015 року, прокуратурою міста Києва, внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України (кримінальне провадження №0000657) за фактом вимагання неправомірної вигоди співробітником одного з районних відділів міліції.

3 липня 2015 року старшим слідчим слідчого відділу прокуратури міста Києва позивача затримано, проведені обшуки за місцем його проживання та місцем роботи, а також останнього повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Ухвалами Голосіївського районного суду міста Києва до позивача застосовано цілодобовий домашній арешт строком на два місяці, в подальшому термін дії домашнього арешту продовжено на два місяці в межах строку досудового розслідування, ОСОБА_1 відсторонено від посади строком на два місяці, накладено арешт на його майно.

25 листопада 2015 року затверджено обвинувальний акт, відповідно до якого позивач обвинувачувався в скоєнні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України. Даний акт направлено для розгляду до Деснянського районного суду міста Києва.

В процесі судового розгляду справи затверджено новий обвинувальний акт та дії позивача були кваліфіковані за ст. 368 ч. 1 КК України.

Зазначив, що суд визнав недоведеним обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні зазначеного вище кримінального правопорушення та вироком Деснянського районного суду міста Києва від 8 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року та постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2018, позивача визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст.368 ч. 1 КК України, та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався.

Також зазначив, що судами встановлено, що під час досудового розслідування були порушені його права при проведенні негласних слідчих (розшукових) дій.

Посилався на те, що незаконними діями органу досудового розслідування порушені його права на подальше проходження служби в органах ОВС, а з 7 листопада 2015 року в органах поліції. Так, на позивача накладено дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ за вчинення дисциплінарного проступку, який виразився в ігноруванні вимог Присяги працівника органів внутрішніх справ України, Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, Правил поведінки та професійної етики осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ України.

В подальшому позивача звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України.

Вважаючи звільнення порушенням своїх прав, позивач вимушений був звертатися за їх відновленням до судових органів.

Протягом 2015-2018 років ОСОБА_1 відстоював свої права в судах, проте незважаючи на позитивні рішення судів, надалі змушений звертатися до суду, оскільки МВС України не визнає його право на пенсійне забезпечення як особи, що має відповідну вислугу років та право на отримання пенсії згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб».

Зазначив, що судова тяганина, що виникла в зв`язку з порушенням прав позивача, та з урахуванням норм чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про Національну поліцію», призвела до того, що ОСОБА_1 не зміг скористатися своїм правом на подальше проходження служби в поліції.

Вважає, що діями органу досудового слідства йому завдано моральної шкоди, оскільки в період пред`явлення підозри, та до набрання вироком законної сили, він незаконно знаходився під слідством.

Зазначене завдало йому моральних втрат, страждань, призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, систематичного стресового стану, підірвало здоров`я, честь та гідність, ним було втрачено дохід.

Вказував на те, що оскільки період перебування його під слідством складає 28 місяців, розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим за 116 844 грн.

У зв`язку зі викладеним, просив суд стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання з розрахункового рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудового розслідування, прокуратури та суду, моральної шкоди в розмірі 1 200 000 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 250 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, перший заступник прокурора міста Києва подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення змінити, зменшивши суму стягнення моральної шкоди, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Представник Державної казначейської служби України в своїй апеляційній скарзі на рішення суду просив рішення скасувати у задоволенні позову відмовити, вважаючи, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, суд дійшов помилкового висновку щодо стягнення моральної шкоди з казначейства.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач працював на посаді заступника начальника відділу дільничних інспекторів міліції Деснянського РУ ГУМВС України в м. Києві.

29 травня 2015 року відносно ОСОБА_1 органом досудового розслідування внесені відомості про кримінальне правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України (кримінальне провадження №0000657).

3 липня 2015 року ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

В рамках вказаного кримінального провадження, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 4 липня 2015 року до ОСОБА_1 застосовано цілодобовий домашній арешт строком на два місяці.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 1 вересня 2015 року термін дії домашнього арешту продовжено на два місяці в межах строку досудового розслідування, заборонивши позивачу залишати місце проживання з 22.00 год. до 06.00 год.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 7 липня 2015 року ОСОБА_1 відсторонено від посади строком на два місяці.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 1 вересня 2015 року накладено арешт на майно позивача.

25 листопада 2015 року затверджено обвинувальний акт, відповідно до якого позивач обвинувачувався в скоєні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 368 КК України.

Даний акт був направлений для розгляду до Деснянського районного суду міста Києва.

В процесі судового розгляду справи, затверджено новий обвинувальний акт та дії позивача були кваліфіковані заст. 368 ч. 1 КК України.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 8 вересня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року та постановою Верховного суду від 11 жовтня 2018 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ст. 368 ч. 1 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому він обвинувачувався.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва від 8 вересня 2016 року докази надані стороною обвинувачення частково визнані неналежними та недопустимими. Встановлено, що ОСОБА_1 не був письмово повідомлений прокурором або за його дорученням слідчим про тимчасове обмеження його конституційних прав під час проведення негласних слідчих (розшукових) дій, про що свідчить відсутність в наданих суду прокурором матеріалах такого письмового повідомлення.

Також встановлено, що прокурор, до виключної компетенції якого відповідно до ст.246 ч.4 КПК України віднесені повноваження щодо прийняття рішення про проведення негласної слідчої (розшукової) дії, своєю постановою від 15 червня 2015 року прийняв рішення про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, оперативні співробітники не створили з використанням імітаційних засобів у оточуючих уяву про вчинення реального злочину з метою його запобігання ОСОБА_1 , а фактично провели іншу негласну слідчу (розшукову) дію - у формі спеціального слідчого експерименту, який згідно п.1.12 вказаної Інструкції полягає у створенні відповідних умов в обстановці, максимально наближеній до реальної, з метою перевірки дійсних намірів певної особи, у діях якого вбачаються ознаки тяжкого чи особливо тяжкого злочину, спостереження за її поведінкою та прийняттям нею рішень щодо вчинення злочину, що, в даному випадку зроблено оперативними співробітниками відносно ОСОБА_1 .. Оскільки форма контролю за вчиненням злочину вимагає отримання відповідного рішення уповноваженої особи, яка в даному випадку прийняла рішення про проведення негласної слідчої (розшукової) дії у вигляді контролю за вчиненням злочину у формі імітування обстановки злочину, а фактично відносно ОСОБА_1 проведена інша негласна слідча (розшукова) дія у вигляді контролю за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту, вказана негласна слідча (розшукова) дія була проведена без відповідного рішення прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії - контролю за вчиненням злочину саме у формі спеціального слідчого експерименту. Тому, оперативні працівники СБУ при проведенні контролю за вчиненням злочину діяли за межами наданих прокурором повноважень.

Вироком Деснянського районного суду міста Києва встановлено, що працівники правоохоронних органів своєчасно не припинили кримінальне правопорушення, вчинення якого ставилось у вину ОСОБА_1 , та не вжили заходів для його розкриття, а навпаки організували 3 липня 2015 року передачу грошових коштів, а дії свідка носили провокаційний характер.

Зазначеним вироком встановлено, що протоколи про використання заздалегідь ідентифікованих засобів від 26 червня 2015 року та від 3 липня 2015 року, протоколи про наслідки проведення негласних слідчих (розшукових) дій за кримінальним провадженням №0000657 із застосуванням технічних засобів від 17 серпня 2015 року та від 21 серпня 25 року, а також долучені до них матеріальні носії інформації Місrо SD №3191, Місrо SD № 3010, DVD-R №51/3650т, які постановою слідчого від 8 жовтня 2015 року визнані речовими доказами та оглянуті протоколом огляду від 8 жовтня 2015 року, отримані з порушенням порядку, встановленого КПК України, а також отримані внаслідок провокації, тому вказані докази не можуть бути використані при прийнятті процесуального рішення.

Вказані вище обставини підтверджуються вироком Деснянського районного суду міста Києва від 8 вересня 2016 року, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1 листопада 2017 року та постановою Верховного суду від 11 жовтня 2018 року, ухвалами слідчих суддів Голосіївського районного суду міста Києва.

З матеріалів справи вбачається, що внаслідок даного кримінального провадження, позивача звільнено з органів внутрішніх справ, що підтверджується постановами Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 грудня 2015 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 24 січня 2018 року, якими скасовано наказ ГУ МВС України в міста Києві від 3 серпня 2015 року в частині накладення на ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у вигляд звільнення з органів внутрішніх справ за вчинення дисциплінарного проступку, скасовано наказ від 28 серпня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил України. ОСОБА_1 поновлено на посаді.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Частиною 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що порядок відшкодування такої шкоди визначається законом.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок:1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках постановлення виправдувального вироку суду (п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону).

Положеннями ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету.

За ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності.

Стаття 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначає, що розмір відшкодування повинен бути не меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Шкода, завдана громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, підлягає відшкодуванню шляхом її стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», у 2019 році мінімальну заробітну плату встановлено у місячному розмірі з 1 січня - 4 173 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із засад розумності та справедливості, пред`явлене позивачу обвинувачення призвело до значного підриву авторитету останнього як працівника органів внутрішніх справ, приниження його честі, гідності та ділової репутації, обмеження його соціальної та професійної активності.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги Першого заступника прокурора міста Києва, що визначена сума моральної шкоди з огляду на порушення органом досудового розслідування та прокуратури прав позивача при збиранні доказів, здійснення відносно нього провокацій не відповідає матеріалам справи, що порушує вимоги ст. 263 ЦПК України з огляду на наступне.

Визначення розміру відшкодування моральної шкоди залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Суд повинен з`ясувати всі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості та справедливості.

Чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Як вбачається з матеріалів справи, вироком Деснянського районного суду міста Києва встановлено, що працівники правоохоронних органів своєчасно не припинили кримінальне правопорушення, вчинення якого ставилось у вину ОСОБА_1 , та не вжили заходів для його розкриття, а навпаки організували 3 липня 2015 року передачу грошових коштів, а дії свідка носили провокаційний характер.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Статтею 15, 16 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, який не суперечить засадам цивільного законодавства. Способами захисту є зокрема відшкодування майнової та моральної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 5 ст. 9, ч. 6 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст. 38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено також у статях 56, 62 Конституції України, статтях 1167, 1176 ЦК України.

За частиною 3 статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» , завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Пунктом 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові, відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз`яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Право на відшкодування такої шкоди виникає, зокрема, у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Розмір відшкодування слід розраховувати виходячи з установленого законодавством розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством і судом.

Такий правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/1021/16-ц (провадження № 14-136цс19).

Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, враховуючи характер, обсяг і тривалість страждань, яких позивач зазнав у зв`язку із пред`явленням обвинувачення у скоєнні злочину, щодо якого вину не доведено, його перебуванням під слідством і судом, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, порушення сімейних зв`язків і стосунків з іншими людьми, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, дійшов обґрунтованого висновку, що розмір моральної шкоди на користь позивача слід визначити у 250000 грн., який відповідає принципам розумності, виваженості та справедливості.

Також колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги Державної казначейської служби України, що суд першої інстанції помилково стягнув визначену моральну шкоду з Казначейства, з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Таким чином, Казначейство залучене до участі у цій справі не як заподіювач шкоди, а як орган, який відповідно до законодавства здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Інші доводи апеляційних скарг також висновків суду не спростовують та не впливають на їх правильність.

Оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм діючого законодавства, висновки суду обґрунтовані, відповідають обставинам справи, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги Першого заступника прокурора міста Києва, Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 4 червня 2020 року.

Головуючий

Судді