Провадження № 2/337/964/2020
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2020 року м. Запоріжжя

Суддя Хортицького районного суду міста Запоріжжя Бредун Дмитро Сергійович, розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою, в якій просить застосувати заходи забезпечення її позову до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики шляхом накладення арешту та заборони вчиняти дії щодо реалізації нерухомого майна та вчиняти реєстраційні дії стосовно нерухомого майна (однокімнатної квартири), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що запропоновані нею заходи забезпечення позову доцільно вжити, оскільки вона передала в борг позичальнику ОСОБА_2 велику суму грошей, яку та у встановлений договором строк не повернула. При цьому, як стало відомо заявниці, ОСОБА_2 здійснює заходи щодо реалізації єдиного належного їй нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить позичальниці на праві власності згідно договору купівлі-продажу та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та на яке може бути звернуто стягнення за рішенням суду для погашення заборгованості за договором позики.

Суддя, вивчивши заяву, дослідивши додані до неї документи в системному взаємозв`язку з заявленими позовними вимогами, приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п)1,2 ч.1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

У відповідності до ч. 2 ст.150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Водночас, як зазначено в пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Проте, заявницею до заяви про забезпечення позову не додано та/або не зазначено в ній жодного доказу на підтвердження відомих їй відомостей про намагання позичальниці ОСОБА_2 реалізувати належне їй нерухоме майно, як і доказів належності на праві приватної власності саме/лише ОСОБА_2 майна, на яке планується накладення арешту та заборони вчинення певних дій. В іншому випадку, в разі наявності спільної приватної власності на зазначене нерухоме майно, за рекомендаціями Верховного Суду України, наданими в п.4 згаданої постанови, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів забезпечення позову.

Отже, враховуючи зміст та обсяг заявлених позивачем позовних вимог, з урахуванням наданих ним на їх підтвердження доказів та відомостей щодо особи відповідача заявником не підтверджена наявність обґрунтованих підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Вказане відповідає також позиції Верховного Суду, висловленій в постанові від17 жовтня 2018 року №183/5864/17-ц, згідно якої: «Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви».

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 149-153, 157 ЦПК України, суддя

У Х В А Л И В :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Д.С. Бредун