КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 754/5880/19
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/5347/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Клочко І.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Семенюк Т.А.

7 квітня 2020 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - Семенюк Т.А.

Суддів - Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М.,

розглянувши у порядку ст. 369 ЦПК України справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, посилаючись в обґрунтування своїх вимог на те, що рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Зазначила, що причиною розлучення стало те, що відповідач впродовж багатьох років не брав участі матеріально в житті сім`ї, весь тягар її забезпечення лежав на позивача.

Також зазначила, що після розлучення аліменти на сина, відповідно до судового наказу від 22 травня 2018 року ОСОБА_2 не сплачується, комунальні платежі також сплачує позивач по інтернету зі своєї картки в Приватбанку.

31 березня 2019 року ОСОБА_1 передала відповідачу в присутності свідка, і одночасно направила поштою свої претензії щодо розміру його боргу по аліментам на утримання сина і комунальним платежам після розлучення.

Вказує, що на час подачі позову заборгованість відповідачем не погашена.

За період з грудня 2017 року по березень 2019 року загальний борг відповідача по комунальним платежам становить 9 098,98 грн.

У зв`язку з викладеним, просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за комунальні платежі у розмірі 9098,98 грн.

2 вересня 2019 року позивачем подано заяву про збільшення, просила стягнути з відповідача заборгованість по комунальним платежам в сумі 15 427,79 грн.

11 листопада 2019 року позивач звернулась до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог та просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 16459 грн. 44 коп.

22 січня 2020 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, остання просила стягнути з відповідача заборгованість по комунальним платежам в сумі 17 827,32 грн.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року відмовлено у задоволенні позову.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить рішення скасувати, вважаючи, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: АДРЕСА_1 належить, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 в рівних частинах на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності від 6 травня 2005 року.

Також з матеріалів справи вбачається, що сторони перебували у шлюбі, рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 11 грудня 2017 року шлюб між сторонами розірвано.

Судом встановлено, що відповідач має пільгу на сплату комунальних послуг, як учасник бойових дій, що підтверджується копією квитанції по сплаті членських внесків на експлуатацію житлового фонду за травень 2018 року (а.с.25).

За пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та дотримуватися вимог нормативно-правових актів у сфері житлово-комунальних послуг.

Згідно частини 4 статті 319, статті 322 ЦК України, власність зобов`язує; власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду обґрунтованого розрахунку спожитих відповідачем комунальних послуг та квитанцій про нарахування розміру комунальних послуг, а лише докази, які підтверджують суми сплати позивачем.

Колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що на підтвердження своїх позовних вимог нею надано квитанції на сплату комунальних послуг за 25 місяців, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Як вбачається з матеріалів справи, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надано квитанції про нарахування на оплату послуг ПАТ «Київводоканал» за листопад 2017 року та за грудень 2019 року, рахунки за електроенергію за грудень 2017 року та січень 2020 року, рахунки КП «Київенерго» станом на 1 грудня 2019 року та на 1 січня 2020 року,та рахунки на оплату членськиї внесків ОСББ «Сонячний».

Проте, відповідно до ст. 367 ЦПК України, колегія суддів відхиляє посилання в апеляційній скарзі на дані квитанції, які було приєднано скаржником до апеляційної скарги, ураховуючи, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються лише у виняткових випадках.

Апелянт, надаючи суду апеляційної інстанції зазначене, не обґрунтовує неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції, не вказує причин не вчинення такої дії у визначений законом строк, відтак апеляційний суд не приймає такі докази, оскільки ОСОБА_1 не доведено неможливість їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від неї.

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг.

Споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором (частина 1 статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано суду виписку по витратам по картці за період з 1 квітня 2019 року по 1 вересня 2019 року, тоді як у позовній заяві вона просить стягнути з відповідача заборгованість з грудня 2017 року.

Крім того, позивачем не надано суду квитанцій, по яким нарахована відповідна сума до сплати за комунальні послуги, а лише відомості з картки АТ КБ «ПриватБанк» щодо здійснення позивачем операцій по картці, що позбавляє суд можливості встановити, яка сума була нарахована, яка сплачена та чи є заборгованість пор оплаті послуг, а відтак і зробити висновок про ґрунтовність чи безпідставність позовних вимог.

Також позивачем у суді першої інстанції не заперечувався факт непроживання відповідача у квартирі АДРЕСА_2 у період з вересня по листопад 2018 року та з квітня по травень 2019 року.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку із чим погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частин один та шість статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Інші доводи апеляційної скарги також висновків суду першої інстанції не спростовують і не впливають на їх правильність.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що оскільки рішення суду постановлене з дотриманням норм процесуального права, висновки суду обґрунтовані, колегія суддів не вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384,ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 23 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді