Справа № 140/549/19
Провадження № 22-ц/801/1695/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 рокуСправа № 140/549/19м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О. В.,

суддів : Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницького національного аграрного університету Міністерства освіти України про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за всі дні невикористаної відпустки і відшкодування моральної шкоди,

за апеляційною скаргою Вінницького національного аграрного університету Міністерства освіти України на рішення Немирівського районного суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 03 липня 2020 року у м. Немирові суддею цього суду Науменком С. М., зі складанням його повного тексту 08 липня 2020 року,

В С Т А Н О В И В:

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Вінницького національного аграрного університету Міністерства освіти України (далі ВНАУ) про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за всі дні невикористаної відпустки і відшкодування моральної шкоди, мотивуючи його тим, що 01 січня 1994 року його призначено на посаду директора Брацлавського державного сільськогосподарського технікуму, в подальшому, у зв`язку зі змінами у назві технікуму, до його трудової книжки вносились відповідні записи, зокрема з 31 грудня 2009 року він вважався працюючим у ВНАУ. 06 серпня 2018 року позивача звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу Вінницького національного аграрного університету.

Позивач звертався до директора ВНАУ із заявою про надання довідки про кількість невикористаних днів усіх відпусток станом на день звільнення його з займаної посади директора та розрахунку всіх належних до сплати сум при звільненні, однак отримав лише лист з Управління держпраці у Вінницькій області про те, що у зв`язку з проведенням ліквідації відокремленого структурного підрозділу університету Брацлавський агроекономічний коледж ВНАУ та з метою своєчасного проведення виплати стипендії студентам коледжу, заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки, вихідної допомоги та інших сум працівникам коледжу при звільнені коледж переведено на централізований бухгалтерський облік з 05 липня 2018 року.

При звільненні з роботи всі належні кошти в день звільнення ОСОБА_1 виплачені не були, оскільки 06 липня 2018 року Головним управлінням Державної казначейської служби України у Вінницькій області було заблоковано розрахунковий рахунок коледжу.

Пославшись на викладене та на те, що невиплата усіх належних коштів при звільненні завдала позивачу моральної шкоди, з урахуванням уточнюючих позовних вимог (а. с. 162-164), ОСОБА_1 просив суд стягнути з ВНАУ заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2018 року 14098,09 грн., заборгованість по вихідній допомозі при звільненні 12333,01 грн., компенсацію за 669 днів невикористаної відпустки в сумі 265559,55 грн., оклад на оздоровлення 5286,00 грн., за перечитку годин 14303,10 грн., а також 30000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 03 липня 2020 року позов задоволено частково, стягнуто з ВНАУ на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі за липень-серпень 2018 року 14098,09 грн., заборгованість по вихідній допомозі при звільненні 12333,01 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 200830,84 грн., оклад на оздоровлення 5286,00 грн., всього 232547, 94 грн., а також моральну шкоду в розмірі 1000 грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, ВНАУ, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати в частині вимог, які задоволено, та постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих вимог відмовити у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині вимог, які задоволено, тому, з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, в іншій його частині не перевіряється.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, рішення суду цим вимогам відповідає не в повній мірі, тому апеляційний суд відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Положеннями ст. 12 ЦПК України передбачено, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України).

Згідно з ч. ч. 1, 5-7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 (а. с. 12-13) ОСОБА_1 01 січня 1994 року, на підставі наказу № 128 від 30 грудня 1993 року, призначено на посаду директора Брацлавського державного сільськогосподарського технікуму. 15 червня 2003 року його звільнено з посади директора по переведенню у Брацлавський сільськогосподарський технікум Вінницького державного аграрного університету згідно з п. 5 ст. 36 КЗпП України, а 16 червня 2003 року призначено на посаду директора Брацлавського державного сільскогосподарського технікуму Вінницького державного аграрного університету по переводу з Брацлавського державного сільськогосподарського технікуму терміном на 1 рік. 16 червня 2004 року, на підставі наказу № 121-т від 30 липня 2004 року, продовжено дію трудового договору до зарахування на посаду директора за результатами виборів.

22 липня 2004 року Брацлавський сільськогосподарський технікум ВДАУ перейменований у Брацлавський агроекономічний коледж Вінницького аграрного університету, наказ № 108 від 22 липня 2004 року, а 01 березня 2010 року змінено назву коледжу на Брацлавський агроекономічний коледж Вінницького національного аграрного університету, наказ № 55 від 01 березня 2010 року.

01 липня 2014 року ОСОБА_1 продовжено термін дії контракту на посаді директора Брацлавського агроекономічного коледжу на термін по 30 червня 2019 року, наказ № 25т від 01 липня 2014 року.

Відповідно до витягу з наказу № 270 від 01 серпня 2018 року Вінницького національного аграрного університету (а. с. 7) працівників відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу Вінницького національного аграрного університету згідно зі списком (додаток №1 до наказу) звільнено 6 серпня 2018 року у зв`язку з ліквідацією відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу Вінницького національного аграрного університету на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Бухгалтерію зобов`язано провести кінцевий розрахунок та виплатити компенсацію за невикористану відпустку, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до ст.44 КЗпП України. У разі знаходження працівників, зазначених в додатку №1 до наказу на лікарняному, їх фактичне звільнення провести відповідно до представленого листка непрацездатності, про що зробити відповідні зміни до даного наказу в частині зміни дати звільнення.

Згідно з витягом з наказу № 271 від 06 серпня 2018 року (а. с. 14) ОСОБА_1 звільнено з займаної посади директора у зв`язку з ліквідацією відокремленого структурного підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу Вінницького національного аграрного університету на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Його щорічна відпустка становить: за період з 16 червня 2004 року по 16 червня 2005 року використана у кількості 5 к. д. із розрахунку 56 к. д. за рік, за період з 16 червня 2005 року по 16 червня 2006 року не надавалась із розрахунку 56 к. д. за рік, за період з 16 червня 2006 року по 16 червня 2007 року використана у кількості 55 к. д. із розрахунку 56 к. д. за рік, за період з 16 червня 2008 року по 16 червня 2009 року використана і кількості 51 к. д. із розрахунку 56 к. д. за рік, за період з 16 червня 2009 року по 16 червня 2010 року; з 16 червня 2010 року по 16 червня 2011 року; з 16 червня 2011 року по 16 червня 2012 року; з 16 червня 2012 року по 16 червня 2013 року; з 16 червня 2013 року по 16 червня 2014 року; з 16 червня 2014 року по 16 червня 2015 року не надавалась із розрахунку 56 к. д. за рік, за період з 16 червня 2016 року по 16 червня 2017 року використана у кількості 13 к. д. із розрахунку 56 к. д. за рік, за період з 16 червня 2017 року по 16 червня 2018 року не надавалась із розрахунку 56 к. д. за рік та за період з 16 червня 2018 року по 6 серпня 2018 року не надавалась із розрахунку 56 к. д. за рік.

З відомостей зарахувань на карткові рахунки працівників Вінницького національного університету (Брацлавський коледж) № 271, № 314 видно, що ОСОБА_1 отримав заробітну плату за липень 2018 року у розмірі 11748,93 грн та заробітну плату і вихідну допомогу за серпень 2018 року в розмірі 52983,12 грн (а. с. 66, 68).

Відповідно до Інформації щодо проведення перерахунку виплат по заробітній платі по ліквідованому підрозділу Брацлавського агроекономічного коледжу Вінницького національного аграрного університету розмір вихідної допомоги ОСОБА_1 становив 12333,01 грн, а розмір середньоденної заробітної плати 587,29 грн (а. с. 94-95).

Згідно з розрахунковим листом на оплату за дні відпустки (а. с. 96) середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 (за попередні 12 місяців) становила 396,95 грн та йому було виплачено 65100,62 грн компенсації за 164 к. д. невикористаної відпустки, що підтверджується розрахунковим листом за серпень 2018 року (а. с. 97).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У ст. 2 КЗпП України встановлено право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку.

У частині першій статті 21 КЗпП України зазначено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку.

У разі звільнення працівника йому також виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (ч. 1 ст. 83 КЗпП України).

Згідно зі ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічне положення міститься і в ст. 24 Закону України «Про оплату праці».

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Статтею 2 Закону України "Про оплату праці" визначено структуру заробітної плати, яка складається з: основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Відповідно до висновків Верховного Суду України, викладених в постановах від 20 лютого 2012 у справі №21-430а11 та від 06 листопада 2013 року у справі №21-350а13, матеріальна допомога на оздоровлення входить до системи оплати праці, є складовою заробітної плати, з неї нараховується та сплачується страховий внесок або збір на обов`язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно статті 22 цього Закону - суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості (ст. 24 ЗУ «Про оплату праці».

У абз. 3 п. 2 Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо.

Пунктом 5 розділу IV вказаної Постанови передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

В пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що задовольняючи вимогу про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунок, з якого він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

За таких обставин, всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності, матеріальна допомога на оздоровлення тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 9 42527/98).

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу 1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Отже, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України та нормами КЗпП, а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 06 серпня 2018 року, проте при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду.

Статтею 237-1 КЗпП України врегульовано питання щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди.

За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 4 «Про розгляд судами цивільних справ про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» суд, при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди повинен керуватись вимогами розумності та справедливості і враховувати глибину моральних страждань та характер порушених прав.

З урахуванням наведеного та встановлених у справі обставин, оскільки ОСОБА_1 не виплачено усіх належних сум при звільненні, а було виплачено лише заробітну плату за червень, липень та серпень 2018 року, вихідну допомогу та компенсацію за невикористані 164 дні відпустки, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та необхідність стягнення з ВНАУ на користь позивача окладу на оздоровлення (матеріальна допомога на оздоровлення) в розмірі 5286,00 грн та компенсацію за 440 днів невикористаної відпустки в розмірі 174658, 00 грн ((604 дні невикористаної відпустки відповідно до витягу з наказу № 271 від 06 серпня 2018 року 164 дні невикористаної відпустки, за які позивач отримав компенсацію) * 396,95 грн середньоденної заробітної плати = 174658, 00 грн),

За таких обставин, висновки суду першої інстанції щодо стягнення з ВНАУ на користь позивача заборгованості по заробітній платі за липень-серпень 2018 року, заборгованості по вихідній допомозі при звільненні та компенсації за невикористану відпустку в сумі 200830,84 грн. не відповідають обставинам справи у зв`язку з тим, що з матеріалів справи встановлено, що заборгованості по заробітній платі та вихідній допомозі відповідач не має, а ОСОБА_1 на час звільнення з займаної посади не використав 604 дні відпустки, а не 669 дні, які були помилково вказані місцевим судом при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Водночас, апеляційний суд вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в розмірі 1 000 грн. відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості у зв`язку з доведеністю порушення ВНАУ прав ОСОБА_1 у сфері трудових відносин, а саме невиплати останньому усіх належних йому сум при звільненні.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення на користь позивача компенсації за усі дні невикористаної відпустки та допомоги на оздоровлення, оскільки такі доводи не ґрунтуються на вимогах закону, який прямо покладає на роботодавця обов`язок провести зі звільненим працівником у день звільнення повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, зокрема і компенсацію за невикористані дні відпустки та матеріальну допомогу на оздоровлення, які входять до системи оплати праці і є складовою заробітної плати.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з Вінницького національного аграрного університету Міністерства освіти України на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за липень-серпень 2018 року, заборгованості по вихідній допомозі при звільненні та компенсації за невикористану відпустку в сумі 26172,84 грн, з прийняттям в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 1, 13 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та частковим задоволенням вимог апеляційної скарги, відповідно до положень ст. 141, п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог, вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача 792,44 грн судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги, та, у зв`язку з не вирішенням судом першої інстанції питання розподілу судового збору, стягнути з відповідача на користь позивача 1809,40 грн судового збору, сплаченого за подачу позовної заяви.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Вінницького національного аграрного університету Міністерства освіти України задовольнити частково, рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 03 липня 2020 року скасувати в частині стягнення з Вінницького національного аграрного університету Міністерства освіти України на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі за липень-серпень 2018 року, заборгованості по вихідній допомозі при звільненні та компенсації за невикористану відпустку в сумі 26172,84 грн, ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В іншій частині залишити оскаржуване рішення без змін.

Стягнути з Вінницького національного аграрного університету Міністерства освіти України (, р/р 2055 в ГУ ДКСУ у Вінницькій області) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі 1809,40 грн, сплачений за подачу позовної заяви.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_2 ) на користь Вінницького національного аграрного університету Міністерства освіти України (, р/р 2055 в ГУ ДКСУ у Вінницькій області) судовий збір в розмірі 792,44 грн, сплачений за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О. В. Ковальчук

Судді : О. С. Панасюк

Т. М. Шемета

Повний текст постанови виготовлено 13 жовтня 2020 року.