Справа № 462/2690/20
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2020 року Залізничний районний суд міста Львова

в складі:

головуючого судді Ліуша А.І.

з участю секретаря Аврамишиної Д.О.

представника позивача Стасишина Р.М.

представника відповідача Циганчук Н.А.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП» Фармацевтична фабрика» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покликаючись на те, що вона працювала на посаді менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові в ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика». 14 квітня 2020 року її звільнено з даної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП. Роботодавець маючи намір звільнити її з займаної посади за згодою сторін на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП своїми узгодженими діями із посадовими особами, а саме проведенням службових розслідувань щодо виконання не посадових обов`язків та погроз звільнення «по статті», вплинув на неї, що стало причиною написання заяви про звільнення за згодою сторін. Такі дії роботодавця є тиском на працівника, який зумовлений на написання нею заяви про звільнення. Крім того, вона вказувала про звільнення її з 13 квітня 2020 року, однак її було звільнено 14 квітня 2020 року. Також, ОСОБА_1 не направляла оригінал заяви про звільнення на поштову адресу відповідача, а скеровано таку на електронну пошту працівника компанії. Просить визнати протиправним та скасувати наказ про звільнення №158-к від 14 квітня 2020 року, поновити ОСОБА_1 на посаді менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, у якому позов заперечив у повному обсязі, покликається на те, що позивачем не надано жодного доказу чинення на неї тиску генеральним директором ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» ОСОБА_2 . Позивач самостійно прийняла рішення про прийняття пропозиції від ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» про звільнення зав угодою сторін та самостійно подала заяву про звільнення. Просить у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечила, пояснивши, що звільнення позивача було здійснено законно та з дотриманням усіх норм закону. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Судом установлено, що позивач ОСОБА_1 працювала на посаді менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові в ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з 10 грудня 2019 року.

Відповідно до наказу №158-к від 14 квітня 2020 року ОСОБА_1 звільнено з посади менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові в ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з 14 квітня 2020 року на підставі її заяви за угодою сторін за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП підставами припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами.

Як вбачається із матеріалів справи, що також не заперечив представник позивача у судовому засіданні, ОСОБА_1 написала 10 квітня 2020 року на офіційну електронну адресу роботодавця заяву на звільнення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП з посади менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові в ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з 13 квітня 2020 року, що стверджує її намір припинити трудові відносини з відповідачем ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика».

Крім того, відповідно до абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 16.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на

невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації.

Однак, позивач ОСОБА_1 хоч і стверджує про відсутність наміру звільнитись із посади менеджера з питань територіального розвитку у м. Львові в ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з 13 квітня 2020 року та чинення тиску на неї для написання заяви про звільнення, не зверталась до відповідача ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» з заявою про відкликання заяви про звільнення.

Крім того, згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, всупереч наведеному, позивачем та його представником не надано суду жодних належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів, що на позивача ОСОБА_1 чинився тиск генеральним директором чи будь-якими іншими службовими особами підприємства щодо звільнення її з займаної посади та, зокрема, написання та скерування нею заяви про звільнення від 10 квітня 2020 року.

А також, позивач та її представник покликаються на відсутність досягнення згоди про дату звільнення позивача ОСОБА_1 між позивачем та ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика», оскільки у заяві про звільнення позивач просила звільнити її з 13 квітня 2020 року, а її звільнего з 14 квітня 2020 року, оскільки на думку суду, один день розбіжності у даті звільнення не є істотною умовою звільнення позивача та не може бути достатньою причиною скасування наказу про звільнення, а крім того, сама позивач ОСОБА_1 повернула службовий автомобіль, яким користувалась з метою виконання службових обов`язків ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» лише 13 квітня 2020 року, що стверджується актом виконаних робіт від 13 квітня 2020 року, що також не заперечив представник позивача у судовому засіданні.

Крім того, позивач ОСОБА_1 не надала жодних доказів, що вона наполягала на її звільненні із займаної посади саме 13 квітня 2020 року, що звільнення її 14 квітня 2020 року завдало їй суттєвої шкоди, зокрема, враховуючи, що усі розрахунки та виплати ТзОВ «ДКП» Фармацевтична фабрика» провело із позивачем включаючи 14 квітня 2020 року.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що представником позивача не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних, допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, які не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 12, 259, 263-265, 268, 274 ЦПК України, суд , -

У Х В А Л И В:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДКП» Фармацевтична фабрика» про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається через Залізничний районний суд міста Львова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: /підпис/ А.І. Ліуш

Копія вірна.

Суддя: А.І. Ліуш