КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року

м. Київ

справа № 757/45958/18-ц

провадження № 22-ц/824/11222/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1

заінтересовані особи - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року у складі судді Остапчук Т.В.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області про встановлення факту родинних відносин, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту родинних відносин, в якій просила встановити те, що ОСОБА_3 є двоюрідною тіткою заявника.

В обґрунтування заяви зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 04 лютого 2014 року.

Указувала, що 12 лютого 2015 року заявник отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , що належала померлій на праві власності.

Зазначала, що до складу спадщини, яка відкрилася після смерті тітки, входила також земельна ділянка площею 0,0434 га по АДРЕСА_2 .

Звертала увагу суду на те, що заявник є спадкоємцем п`ятої черги за законом після смерті ОСОБА_3 та оскільки остання найближчих родичів не мала, ОСОБА_1 бажала використати своє право на спадкування за законом зазначеної земельної ділянки.

01 вересня 2017 року державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Русіна Н.О. відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_3 , оскільки наявність родинних зв`язків між заявником та померлою не доведена.

Стверджувала, що у зв`язку з відсутністю документів про народження бабусі заявника ОСОБА_4 , що є тіткою померлої, ОСОБА_1 вважала за необхідне звернутися до суду для підтвердження родинних відносин.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року заяву задоволено.

Встановлено факт родинних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , а саме, що ОСОБА_3 є двоюрідною тіткою ОСОБА_1 .

Не погоджуючись з указаним рішенням, 07 липня 2020 року ОСОБА_2 , будучи особою, що не брала участі у справі, звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить залучити його до участі у справі в якості заінтересованої особи, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви про встановлення факту родинних відносин.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що ОСОБА_2 є племінником померлої ОСОБА_3 та отримав у спадок за заповітом будинок та земельну ділянку, площею 0,25 га по АДРЕСА_2 .

Уважає, що суд першої інстанції у порушення ч. 4 ст. 294 ЦПК України не залучив апелянта до участі у справі у справі в якості заінтересованої особи, чим позбавив останнього можливості реалізації своїх процесуальних прав.

Стверджує, що встановлення факту родинних відносин заявника і спадкодавця впливає на права та обов`язки апелянта як спадкоємця спірної земельної ділянки та призвело до позбавлення останнього спадщини, що не охоплювалася заповітом, оскільки 10 червня 2019 року ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0434 га по АДРЕСА_2 .

Зазначає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме ч. 4 ст. 265 ЦПК України, якою встановлено вимоги до мотивувальної частини рішення.

17 вересня 2020 року представник заявника ОСОБА_1 - ОСОБА_5 подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В обґрунтування відзиву зазначає, що апелянт не є двоюрідним племінником померлої, а є її двоюрідним онуком, з огляду на що перебуває у наступній черзі спадкування за законом після заявника.

Інші учасники справи не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник ОСОБА_2 у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.

Заявник ОСОБА_1 та її представник заперечували проти апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

У судовому порядку можуть бути встановлені будь-які факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, зокрема, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, тобто суддя повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито, - закриває провадження у ній.

Так, з матеріалів справи вбачається, що предметом розгляду в даній справі є встановлення факту родинних відносин ОСОБА_1 з ОСОБА_3 , а саме встановлення, що ОСОБА_3 є двоюрідною тіткою заявника. Згідно вказаної заяви встановлення факту родинних відносин з ОСОБА_3 необхідне ОСОБА_1 для отримання спадщини.

Оскаржуваним рішенням установлено, що ОСОБА_1 довела належними, достатніми доказами факт родинних відносин з ОСОБА_3 , що останній було необхідно для забезпечення права на спадкування.

Також судом установлено, що ОСОБА_1 є племінницею померлої ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 заявник звернулась до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори з метою отримання спадщини після померлої та надала нотаріусу всі належні документи, які потрібні для прийняття спадщини. 12 лютого 2015 року заявник отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 .

Племінник ОСОБА_2 також отримав свідоцтво про право на спадщину. Однак згодом з`ясувалось, що до складу спадщини, що відкрилась після смерті тітки входить також земельна ділянка площею 0,0434 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серія ЯГ №399364, виданого 16.02.2007 року. З метою спадкування частини спадщини, що не була охоплена заповітами, заявник звернулась до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, проте отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті двоюрідної тітки заявника у зв`язку з тим, що заявник не змогла підтвердити родинні відносини.

Відповідно до вимог статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (стаття 1223 ЦК України).

Наразі, обґрунтованими є посилання ОСОБА_2 , викладені в апеляційній скарзі, про порушення його прав як спадкоємця спірної земельної ділянки, що призвело до позбавлення останнього спадщини, яка не охоплювалася заповітом, оскільки вказані обставини свідчать про наявність прав ОСОБА_2 , як спадкоємця, з огляду на те, що вказаним рішенням суду вирішено питання про права заявниці на спадщину в той час, коли ОСОБА_2 також заявляє права на спадщину ОСОБА_3 за законом.

Окрім того, 10 червня 2019 року ОСОБА_1 вже отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0434 га по АДРЕСА_2 , на яку, як спадкоємець за законом, претендує і ОСОБА_2 .

Згідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи в порядку окремого провадження виникає спір про право , який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам , що вони мають право подати позов на загальних підставах

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 376 ЦПК України підставами до скасування судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За умов, коли рішення суду першої інстанції ухвалено з порушення норм процесуального права, таке рішення підлягає скасуванню, а заяву суд залишає без розгляду, що не позбавляє заявника права подати позов на загальних підставах.

Керуючись ч. 6 ст. 294 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 13 лютого 2019 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, Гнідинська сільська рада Бориспільського району Київської області про встановлення факту родинних відносин - залишити без розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «21» жовтня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай