Провадження № 2/679/170/2020
Справа № 679/1657/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2020 року м.Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області

в складі: судді Гавриленко О.М.,

секретар судового засідання Василюк Л.С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Нетішин за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом та виселення,

за участю представників сторін:

представника позивача ОСОБА_3 ,

представника відповідача Процика В.В.,

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом та виселення.

В обґрунтування позову позивач посилається на те, що з 25 травня 2001 року їй на праві приватної власності належить будинок по АДРЕСА_1 , а також земельна ділянка на якій він розташований.

31 липня 2004 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем.

До укладення шлюбу 27 липня 2004 року у належному їй житловому будинку був зареєстрований відповідач, як її чоловік. Окрім відповідача та позивача у вказаному житлі зареєстровані та постійно проживають члени сім`ї позивача: сини ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , дочка ОСОБА_6 та онук ОСОБА_7 .

Від шлюбу у позивача з відповідачем спільних дітей не має.

В 2016 році шлюбні відносини між сторонами припинились.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 жовтня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Проте, позивач та члени її сім`ї не можуть вільно користуватися своєю власністю у зв`язку з протиправною поведінкою відповідача, який зловживає спиртними напоями та систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим їх спільне проживання у вказаному будинку, а також псує майно позивача та членів її сім`ї, зокрема вчинив 21 листопада 2018 року пожежу у будинку.

Позивач у позові вказує, що вона та члени її сім`ї неодноразово звертались до правоохоронних органів за захистом своїх прав, працівники поліції проводили з відповідачем профілактично - роз`яснювальні бесіди щодо неприпустимості вчинення таких дій, однак таке не дало позитивних наслідків.

Окрім того, позивач, як на підставу для задоволення її позову зазначає, що у відповідача припинився особистий сервітут, який надавав право останньому, як члену сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на право користування цим житлом, оскільки припинилася обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту. Зокрема, припинено шлюб, який був підставою для вселення відповідача до житлового будинку по АДРЕСА_1 , який на праві власності належить їй.

При цьому, також позивач у позові зазначає, що більше трьох років вона не пов`язана з відповідачем спільним побутом та спільного господарства не ведуть.

На підставі наведеного, посилаючись на ст. ст. 317, 319, 383, 391, 396, 405, 406 ЦК України, ст. ст. 116, 168 ЖК України, позивач просить позбавити ОСОБА_2 права користування житловим будинком по АДРЕСА_1 та виселити його із вказаного житлового будинку.

Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 лютого 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду, справу постановлено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 26 червня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті.

Будь-яких інших процесуальних дій суд не вчиняв.

Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав.

В судове засідання позивач будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи не з`явилась. Представник позивача - адвокат Волков С.В. в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_8 підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, представник останнього зазначив, що позов ОСОБА_1 , на його переконання, безпідставний, а тому задоволенню не підлягає.

Відповідач пояснив, що з 31 липня 2004 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачем та був зареєстрований в будинку по АДРЕСА_1 , який належить позивачу на праві приватної власності. В 2018 році шлюб між ним та позивачем розірвано за позовом останньої. Протягом всього часу перебування у шлюбі він опікувався дітьми позивача від першого шлюбу, ремонтував та добудовував будинок, який був у занедбаному стані. Коли позивач виїхала на заробітки в Італію, то вирішила з ним розлучитися.

В судовому засіданні відповідач не заперечував того, що між ним та позивачем виникали часто сварки, але сварки виникали через те, що діти позивача, які проживали разом з ними у спірному будинку таку сварку провокували своєю поведінкою. Під час таких сварок позивач часто викликала працівників поліції.

Поряд з цим відповідач зазначив, що у будинку в нього є своя кімната, а тому він ніяким чином не заважає іншим членам сім`ї користуватися будинком. Останній не заперечив того, що в свої кімнаті він курить, але вважає, що таке не заважає іншим мешканцям будинку, оскільки він при цьому відкриває вікно, тому, на його переконання, сварки з даного приводу є безпідставні.

Також відповідач у судовому засіданні вказав, що для нього був неочікуваним такий позов позивача до суду, оскільки тривалий час він проживав разом з нею, допомагав виховувати її дітей та вів з позивачем спільне господарство. На даний час він не має іншого житла для проживання, проте має спадкове майно, зокрема земельну ділянку, яку на даний час ще не оформив у відповідності до законодавства. Водночас відповідач не заперечує щодо добровільно виселення зі спірного будинку, якщо позивач придбає йому взамін того, що він добудовував будинок хоча б якесь житло.

Представник відповідача в судовому засіданні вказав, що оскільки відповідач був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в 2010, 2011, 2012 роках, то в даному випадку відсутня систематичність, оскільки з моменту останнього притягнення до адміністративної відповідальності пройшло більше шести років, а відповідно до вимог КУпАП по закінченню одного року особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню.

Окрім того, представник вказав, що постановою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 лютого 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-1 КУпАП, але за малозначністю правопорушення до останнього застосовано усне зауваження, що не є видом адміністративного стягнення, а провадження у справі закрито. Означене, на переконання представника, виключає наведену позивачем обставину щодо систематичності порушення правил співжиття, як підставу для задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідка, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити повністю зважаючи на таке.

Судом встановлено, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25 січня 2001 року, виданого Нетішинською державною нотаріальною конторою (арк. спр. 11).

Будинок АДРЕСА_2 складається з двох житлових кімнат 6,2 м.кв. та 19.9 м.кв., кухні, двох кладовок, двох коридорів, що стверджується даними технічного паспорту на житловий будинок (арк.спр. 8-10).

Також судом встановлено, що позивач є власником земельної ділянки на якій розміщений означений вище будинок, що стверджується даними державного акту на право приватної власності на землю серії ХМ №316 (арк. спр.12).

31 липня 2004 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб.

З дозволу позивача ОСОБА_1 , як власника означеного вище будинку, 27 липня 2004 року за вказаною адресою була проведена реєстрація відповідача ОСОБА_2 , як члена її сім`ї.

Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 16 жовтня 2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (арк. спр. 15).

Спільних дітей у сторін не має.

Згідно даних довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому будинку/ приміщенні осіб №13220 від 15 листопада 2018 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 27 липня 2004 року значиться зареєстрованим в будинку АДРЕСА_1 , як член сім`ї власника ОСОБА_8 . Також в даному будинку були зареєстровані на той час: ОСОБА_8 - позивач , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - сини позивача, ОСОБА_6 - дочка позивача, ОСОБА_7 - онук позивача, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , як наймачі (арк. спр. 18).

Позивач, вказуючи на наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та виселення його з такого, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом свого порушеного права.

Таким чином, спірні правовідносини з приводу користування житловим приміщенням, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 32 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та в главі 2 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР ).

Означений спір виник між колишнім подружжям, одному з яких - ОСОБА_1 житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований, належить на праві приватної власності, а інший з подружжя - ОСОБА_2 вселився до цього будинку як член сім`ї власника і продовжує користуватися ним і після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею - ОСОБА_1 та її членами сім`ї.

У даному випадку спір виник між власником житлового будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з власником будинку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими, тому на переконання суду, мають регулюватися саме нормами ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.

Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Суд, вирішуючи питання про припинення права користування ОСОБА_2 , як колишнього члена сім`ї власника житла, бере до уваги те, що позивач є власником будинку АДРЕСА_1 , означений будинок складається з двох житлових кімнат 6,2 м.кв. та 19.9 м.кв., кухні, двох кладовок, двох коридорів. Позивач у позовній заяві зазначає, що в будинку проживає відповідач, з яким у позивача припинені шлюбні відносини, та позивач, а також члени сім`ї останньої, в тому числі онук.

Указана обставина оцінюється судом з урахуванням вимог статті 50 ЖК УРСР, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав і інтересів визначені у статті 16 ЦК України, і такий перелік не є вичерпним.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Також перераховані конкретні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів ( ч. 1 ст. 4 ЦПК України ).

Положеннями частини першої статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Суд враховує вимоги позивача про визнання припиненим права користування спірним будинком відповідачем та виселення останнього на предмет пропорційності прав сторін. Вважає, що припинення права користування відповідача спірним житлом відповідає такій пропорційності, з огляду на те, що між сторонами спору склалися вкрай неприязні стосунки, спірний житловий будинок має дві житлові кімнати, в одній з яких проживає дочка позивача з внуком, позивач окрім спірного житлового будинку іншого житла не має, іншого в судовому засіданні встановлено не було, однак змушена забезпечити належні житлові умови не лише для себе, але і для членів своєї сім`ї, які проживають разом з нею.

Також судом під час розгляду справи не встановлено того, що відповідач добудував спірний будинок та має окрему кімнату, оскільки останній будь-яких належних та допустимих доказів такого суду не надав.

Разом із тим, встановивши, що права позивача порушені у контексті статті 8 Конвенції, необхідно зазначити, що порушено і її права, як власниці житлового приміщення, гарантовані також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

На переконання суду, необхідно дотримуватися балансу захисту права власності позивача, з якою проживають члени її сім`ї, тому відповідач як колишній член її сім`ї втратив право на користування будинком, оскільки він вже не є членом її сім`ї.

Таким чином, на думку суду, інтереси позивача, як власника житла та користувача цим житлом, перевищують інтереси колишнього члена сім`ї, у якого припинилися правові підстави користування чужим майном.

На переконання суду, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Щодо посилання позивача на обставини порушення відповідачем правил співжиття за умови яких власник майна та члени його сім`ї не можуть спільно проживати із відповідачем та вжиття заходів попередження правоохоронними органами, які не дали позитивних результатів, як на ще одну підставу для задоволення позову, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.

Судом встановлено, що 23 грудня 2010 року, 22 лютого 2011 року та 27 жовтня 2012 року відповідача було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173-2 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу, зокрема за вчинення домашнього насильства щодо позивача, що стверджується даними відповіді начальника Нетішинського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області Загорського В.В. від 10 грудня 2018 року на запит адвоката Волкова С.В. (арк. спр. 25).

З даних відомостей з офіційного сайту веб порталу судової влади України в мережі Інтернет судом установлено, що відносно ОСОБА_2 розглядались матеріали про притягнення його адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-1 КУпАП (арк. спр. 14).

Як вбачається з постанови Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 лютого 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-1 КУпАП та за малозначністю правопорушення до останнього застосовано усне зауваження, а провадження у справі закрито (арк. спр. 13).

Факт систематичного порушення відповідачем правил співжиття також підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_4 , який показав, що відповідач був його вітчимом. Будинок по АДРЕСА_1 належить його матері ОСОБА_1 . Оскільки відповідач зловживає спиртним, влаштовує сварки, бійки, в стані алкогольного сп`яніння поводить себе неадекватно, постійно курить в будинку не зважаючи на перебування в житлі дитини, «кидається» на членів його родини, в нічний час шумно себе поводить, приводить до будинку сторонніх осіб, з якими розпиває алкогольні напої, влаштував у будинку пожежу, користується їх побутовою технікою без їх згоди, тому проживати разом з ним в одному житлі його родина не може. Також свідок вказав, що його родина неодноразово зверталася до поліції з приводу неправомірних дій відповідача. При приїзді за їх викликом вони не завжди складали протокол про адміністративне правопорушення, часто обмежувались лише проведенням роз`яснювальної роботи з відповідачем. Після проведення такої роботи працівниками поліції відповідач на деякий час заспокоювався та їх не турбував, але пізніше знову вчиняв такі ж самі дії. Звернув увагу свідок і на те, що ремонт у будинку його матері був зроблений ним, в тому числі і за кошти позивача. Зважаючи на зазначене, свідок вважає, що ОСОБА_2 необхідно виселити із вказаного жила.

На переконання суду, зазначеними вище доказами позивачем доведено систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку та доведено, що попередні заходи запобігання, зокрема вжиті заходи попередження правоохоронними органами виявились безрезультатними.

Суд відхиляє твердження представника відповідача з приводу того, що відсутня систематичність порушення правил співжиття відповідачем, так як останній був притягнутий до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства в 2010, 2011, 2012 роках і з моменту останнього притягнення до адміністративної відповідальності пройшло більше шести років, що відповідно до вимог КУпАП по закінченню одного року особа вважається такою, що не була піддана адміністративному стягненню та що постановою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 лютого 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 173-1 КУпАП, але за малозначністю правопорушення до останнього застосовано усне зауваження, що не є видом адміністративного стягнення, а провадження у справі закрито, оскільки зі змісту статті 116 ЖК Української PCP не випливає, що особа обов`язково повинна бути притягнута до адміністративної відповідальності, а систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.

Крім того, суд зауважує на тому, що вину у вчиненні домашнього насильства щодо своєї падчериці постановою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 лютого 2016 року встановлено, ОСОБА_2 свою вину у вчиненні інкримінованого йому правопорушення визнав, що вбачається зі змісту означеної вище постанови суду.

Поряд з цим суд відхиляє аргументи позивача з приводу того, що відповідач спричинив пожежу у спірному житлі, тим самим руйнує житло, оскільки, як вбачається з долученого до позовної заяви листа начальника Нетішинського ВП Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області Загорського В.В. №8067/111/01 - 18 від 28 листопада 2018 року по даному факту проведено перевірку, ознак будь-якого злочину чи правопорушення не виявлено (арк. спр. 16). Іншими належними та допустимими доказами, позивач не довела факт псування житла відповідачем.

Зважаючи на задоволення позовної вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, підставною є вимога про виселення останнього з такого приміщення.

Таким чином, за встановлених судом обставин, на підставі поданих позивачем доказів, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю.

Судові витрати по справі становлять 704, 80 грн., які відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житлом та виселення задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Виселити ОСОБА_2 з житлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Хмельницького апеляційного суду через Нетішинський міський суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повне судове рішення складено 17 грудня 2020 року.

Суддя О.М.Гавриленко