Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.10.2020 Справа №607/13883/20

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Грицака Р. М.

за участю секретаря с/з Бігун О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та виготовлення документів для тимчасового виїзду за кордон без згоди батька, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області із позовом до відповідача ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та виготовлення документів для тимчасового виїзду за кордон без згоди батька.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що за час перебування у шлюбі із відповідачем у них народилося двоє синів ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 12 січня 2016 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області шлюб між ними розірвано, після чого діти залишилися проживати з нею та перебувають на повному її утриманні. Відповідач уникає виконання своїх батьківських обов`язків та спілкування з дітьми. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2019 року їй було надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща з неповнолітнім сином ОСОБА_3 без згоди та супроводу його батька на період з 01 серпня 2019 року по 31 грудня 2020 року з метою його участі у вступній кампанії одного із вищих навчальних закладів Республіки Польща та на навчання у ньому. Однак термін перетину кордону та виготовлення проїздних документів встановлений вказаним рішенням спливає 31 грудня 2020 року, в той час як запланований термін навчання закінчується у вересні 2023 року. Зважаючи на те, що батько ОСОБА_2 не відповідає на її прохання та прохання сина надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон та на виготовлення проїздних документів вона змушена звернутися до суду із вказаним позовом. Тому просить позов задовольнити та надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща з неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без обмеження кількості та тривалості на період з 01 січня 2021 року по 09 квітня 2022 року та на оформлення всіх пов`язаних із перетинанням державного кордону України документів для тимчасового виїзду за кордон з неповнолітнім сином ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 04 вересня 2020 року відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав, про поважність причин неможливості прибуття його в судове засідання суд не повідомив. Тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів та постановлення заочного рішення.

У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з частиною 2 статті 247, статті 280 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 25 вересня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 січня 2016 року у справі №607/16182/15-ц шлюб розірвано.

У даному шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 21 квітня 2004 року.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 липня 2019 року у справі №607/12386/19 позивачу ОСОБА_1 надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Республіки Польща з неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 , у супроводі матері ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , без обмеження кількості та тривалості на період з 01 серпня 2019 року по 31 грудня 2020 року.

Довідкою виданою Об`єднанням шкіл ліцеїв і технікумів 02 вересня 2019 року за №10/2019/2020 засвідчується що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є студентом 1 класу 4-літнього Технікуму у м. Войніч в 2019/2020 навчальному році стаціонару. Запланований термін закінчення навчання - 2023 рік.

Об`єднання шкіл ліцеїв і технікумів ім. Яна Павла ІІ у м. Войніч зверталося до Генерального Консульства Республіки Польща в Луцьку з проханням про видачу довготривалої візи для багаторазових виїздів для ОСОБА_5 на період з 30 червня 2020 року по 31 серпня 2021 року з метою проходження навчання.

У ОСОБА_3 наявний паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 дія якого закінчується 18 лютого 2023 року.

Таким чином, спір виник з приводу того, що позивач має намір забезпечити навчання неповнолітньої дитини в технікумі Польщі, для підвищення її рівня світогляду, духовного та морального розвитку та для покращення майбутнього, що є в інтересах та на користь дитини, однак відповідач не надає згоду на виїзд дитини за кордон.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила).

Відповідно до п. 3 вказаних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Згідно п. 22 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон.

Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку.

Статтею 141 СК України визначена рівність прав і обов`язків батьків відносно дитини.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах знаходиться на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця мешкання, право вільно покинути територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки, або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

У відповідності до ст.ст. 11-12 цього ж закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини. Згідно п. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім цього, відповідно до п. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

У відповідності до Закону України «Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України», та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою КМУ від 27.01.1995 р. № 57, передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Ст. 3 «Конвенції про права дитини», прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

У відповідності до ч. 3 ст. 1 цього Закону, порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством іноземної держави.

Згідно Кодексу Спільноти з візових питань (візовий Кодекс), затвердженого Європейським парламентом 16 червня 2009 року, дозвіл батьків або законного опікуна є необхідним при подачі неповнолітнім документів для вирішення консульством питання надання йому візи.

При цьому, якщо особа, що вирушає до Польщі на момент подання документів ще не досягла 18-ти років, тому для отримання студентської візи необхідно надати наступні документи: свідоцтво про народження дитини; документ-дозвіл на виїзд, підписаний обома батьками (або офіційними опікунами); оригінали та копії паспортів обох батьків (навіть якщо батьки розлучені + на момент подання документів має бути присутній один з них); чек про оплату візового збору (студенти після 18 років потрапляють до пільгової категорії населення, тому не повинні його сплачувати).

Згідно ч.1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягнула вісімнадцяти років (повноліття).

Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що оформлення проїзного документа дитини, необхідного для виїзду за кордон України провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи, неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 виповнилось 16 років та він прийнятий на навчання до Технікуму у м. Войніч, у зв`язку з чим, для отримання студентської візи, йому необхідно надати до Консульської установи документ-дозвіл на виїзд, підписаний обома батьками.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Право на освіту - це одне з основних соціально-культурних прав людини на здобуття певного обсягу знань, культурних навичок, професійної орієнтації, які необхідні для нормальної життєдіяльності в умовах сучасного суспільства. Освіта є основою інтелектуального, духовного, фізичного і культурного розвитку особистості, її успішної соціалізації. Метою освіти є всебічний розвиток людини, як особистості, її талантів, інтелектуальних, творчих і фізичних здібностей, формування цінностей необхідних для успішної самореалізації.

Отже, до основних батьківських обов`язків входить забезпечення реалізації права дитини на освіту, а відповідач ОСОБА_2 , своєю незгодою надати дозвіл синові на виїзд до Польщі на період навчання, перешкоджає всебічному розвитку сина ОСОБА_3 та його подальшої успішної реалізації, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про наявність правових підстав для надання дозволу неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на виготовлення та оформлення проїзних документів, у тому числі візи, та на тимчасові виїзди за межі України до Республіки Польща, з метою навчання, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення ним 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

В силу вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 840 грн. 80 коп. судового збору.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 263, 265, 280, 282, 284, 287, 289 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України та виготовлення документів для тимчасового виїзду за кордон без згоди батька - задовольнити частково.

Надати дозвіл неповнолітньому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на виготовлення та оформлення проїзних документів, у тому числі візи, та на тимчасові виїзди за межі України до Республіки Польща, з метою навчання, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , до досягнення ним 18 років, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 840,80 гривень судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Відповідачу направити копію заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуто Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починається відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на заочне рішення суду відповідачем подається протягом тридцяти днів з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Апеляційна скарга на рішення суду учасниками справи подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено 20 жовтня 2020 року.

Головуючий суддяР. М. Грицак