ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м.Суми

Справа №580/1666/19

Номер провадження 22-ц/816/1163/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Хвостика С. Г.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Будильська сільська рада,

розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 ,

на рішення Лебединського районного суду Сумської області від 05 березня 2020 року, ухвалене у складі судді Стеценка В.А., у приміщенні Лебединського районного суду Сумської області, повний текст рішення складено 13 березня 2020 року -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Будильської сільської ради про стягнення моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що у червні 2016 року він звертався до голови Будильської сільради із заявою №192, в якій ставив ряд запитань, однак не отримав повної відповіді на своє звернення. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року була встановлена протиправність дій Будильського сільського голови через ненадання ним відповіді на деякі запитання звернення. Через незаконні дії голови сільради йому було завдано моральних страждань у вигляді порушення усталеного способу життя, витрачання часу на відновлення своїх прав, вивчення юридичної літератури, відвідування судових засідань у м. Лебедин, що призвело до душевних страждань, хвилювань та переживань.

Зазначає, що оскільки факт неправомірності діяння голови Будильської сільради встановлений рішенням суду, посилаючись на ст. 25 Закону України «Про звернення громадян» просить відшкодувати завдану йому у зв`язку з цим моральну шкоду, яку оцінює у 1500 грн.

Лебединський районний суд Сумської області рішенням від 05 березня 2020 року у задоволенні позову відмовив.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що суд не надав оцінки його аргументам з посиланням на висновки Верховного Суду та Європейського суду з прав людини щодо необхідності ефективного захисту порушеного права на інформацію шляхом відшкодування моральної шкоди, та безпідставно відмовив у задоволенні позову. Зазначає, що він належно обґрунтував факт заподіяння йому моральної шкоди протиправними діями (бездіяльністю) відповідача, вказав причинно-наслідковий зв`язок та негативні наслідки такої шкоди, що створило психічне напруження від ненадання відповіді відповідачем та очікуванням цієї відповіді, саме від протиправних дій та бездіяльності сільського голови він зазнав розчарування, що створило додаткове психічне напруження, викликане дискримінацією під час розгляду його заяви порівняно зі зверненнями інших громадян, які відповідач розглядав належно. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до положень ст. 369 ЦПК України, за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 17 червня 2016 року звернувся із заявою №192 до Сільського голови Будильської сільської ради, в якій просив останнього повідомити інформацію щодо: стану доріг з твердим покриттям у с. Будилка та виконавців ремонтів доріг протягом 2013-2016 років та використаних для цього матеріалів; орендарів земельних ділянок та підстави визначення істотних умов укладених з ними договорів оренди; кількості та площі земельних ділянок на території Будильської сільської ради, які не приватизовані і власники яких померли і відсутні спадкоємці; технічного стану СБК у 2015 року та відповідальних за нього осіб; виконавців ремонту пам`ятників, чистки колодязів, ремонту доріг на території Будильської сільської ради у 2012-2015 роках з наданням копій договорів, актів виконаних робіт на підтвердження назви та вартості цих робіт із зазначенням місцезнаходження об`єктів; осіб, які передали сільській раді саджанці дерев для посадки та щодо обліку молодих і дорослих дерев; меморіальної дошки, що була знята з Будинку культури БСР; укладеного договору з юристом Василець С. О . ; очищення двох озер с. Будилка; персональних даних мешканців БСР, які потребують соціальної допомоги та вчинені сільрадою дії для поліпшення їх життя за період з січня по червень 2016 року; власників списаного з балансу Будильського НВК майна у 2013-2015 роках; оцінки сільрадою жилих приміщень для приватизації (а.с. 54).

Будильська сільська рада Лебединського району Сумської області листом від 15 липня №02-20/672 надала відповідь на вказану вище заяву ОСОБА_1 (а. с. 55).

Харківський апеляційний адміністративний суд постановою від 06 листопада 2017 року скасував постанову Лебединського районного суду Сумської області від 01 серпня 2017 року та ухвалив нову, якою визнав протиправними дії голови Будильської сільради - ненадання обґрунтованої відповіді на питання 5.1, 5.2, 5.3, 14 заяви №192 від 17 червня 2016 року та зобов`язав повторно розглянути вказані питання (а.с. 2-3).

На виконання вищезазначеної постанови суду сільський голова Будильської сільської ради повторно розглянув та надав відповідь на питання 5.1, 5.2, 5.3, 14 заяви №192 від 17 червня 2016 року щодо технічного стану будинку культури та мешканців Будильської сільської ради, які потребували соціальної допомоги в 2016 році (а. с. 56).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дії сільського голови, вчинені при наданні відповіді на заяву ОСОБА_1 № 192 від 17 червня 2016 року були протиправними, оскільки ця обставина підтверджується рішенням Харківського апеляційного адміністративного суду від 06 листопада 2017 року. Проте позивачем не доведено належними доказами спричинення йому цими діями моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про відсутність підстав для задоволення позову, так як суд дійшов його правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 1 Закону України «Про звернення громадян» (далі - Закон №393/96-ВР) передбачено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до статті 3 Закону №393/96-ВР під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. При цьому, заявою є звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності.

Статтею 19 Закону №393/96-ВР передбачено обов`язок органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, їх керівників та інших посадових осіб щодо розгляду заяв чи скарг.

Стаття 2 Закону України «Про інформацію» визначає, що основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

Відповідно до статті 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Частиною другою статті 25 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до ст. 302 ЦК України, право на інформацію належить до особистих немайнових прав особи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням суду встановлена протиправність дій відповідача щодо не розгляду певних питань заяви позивача №192 від 17 червня 2016 року, чим дійсно порушено особисте немайнове право на інформацію.

Проте, сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди.

Так, колегія суддів ставиться критично до доводів ОСОБА_1 щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди з огляду на наступне.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

ОСОБА_1 в обґрунтування своєї апеляційної скарги посилається на постанову Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17, яка ухвалена за інших фактичних обставин справи. Однак у ній Верховний Суд висловив загальні підходи до визначення та відшкодування моральної шкоди у зв`язку з порушенням принципу належного врядування.

Так, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Страждання являють собою не процес нищення немайнового блага, а його результат - негативні наслідки немайнового характеру, які є моральною шкодою. Страждання викликають певні зміни у житті особи: неможливість реалізації своїх звичок і бажань, погіршення стосунків у колективі, сім`ї, втрату роботи, можливості зробити кар`єру, одружитися, втрату довіри близьких людей тощо. Ці зміни примушують особу докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що преюдиційним є факт протиправності дій відповідача, які, вочевидь, мали негативний вплив на психологічний стан ОСОБА_1 та викликали у нього негативні емоції. Проте, на думку колегії суддів, такі негативні емоції не досягли рівня страждань, які б являлись результатом негативних наслідків немайнового характеру. Позивачем не надано доказів настання внаслідок протиправних дій відповідача по наданню неповної відповіді на питання його заяви, негативних наслідків немайнового характеру, які б свідчили про його душевні страждання та моральну шкоду.

Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання позивача на те, що у зв`язку з неправомірними діями відповідача він змушений був захищати своє порушене право в судовому порядку, що свідчить про наявність моральної шкоди, оскільки звернення до суду за захистом своїх прав саме по собі не є негативними наслідками немайнового характеру, які підтверджують спричинення душевних страждань та моральної шкоди. Не надано позивачем і доказів дискримінації під час розгляду його заяви порівняно зі зверненнями інших громадян.

Суд першої інстанції також встановив, що позивач свідомо займає активну життєву позицію, його буттям є постійні звернення зі скаргами та заявами до органів державної влади, місцевого самоврядування з приводу надання йому інформації про статус та стан комунального майна на території Будилівської сільської ради. Вказана обставина позивачем не спростовується.

З огляду на це непереконливими є доводи ОСОБА_1 , що кожного разу, звертаючись із заявами до державних органів, він відчуває при цьому біль, муку або страждання, що є необхідними складовими елементами для встановлення наявності моральної шкоди.

Також колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги стосовно обов`язку сільської ради доводити правомірність своїх дій у даному спорі.

З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем.

Водночас, при розгляді спору в порядку цивільного судочинства застосовується принцип змагальності сторін.

У справі, що розглядається, позивач не довів, що вищезазначені протиправні дії відповідача викликали у нього біль, муку або страждання у зв`язку з очікуванням такого рішення, розчаруванням в діяльності народних обранців громади. Крім того, в подальшому його право на інформацію буловідновлено за рішенням суду шляхом зобов`язання повторно розглянути деякі питання заяви №192 сільською радою.

При цьому також необхідно врахувати, що запитувана інформація та очікувана відповідь на звернення стосувалася стану комунального майна та мешканців Будильської сільської ради, які потребували соціальної допомоги в 2016 році, і не зачіпала особистих інтересів ОСОБА_1 .

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до статті 25 Закону України «Про звернення громадян», на положення якої посилається ОСОБА_1 , у разі задоволення скарги орган або посадова особа, які прийняли неправомірне рішення щодо звернення громадянина, відшкодовують йому завдані матеріальні збитки, пов`язані з поданням і розглядом скарги, обґрунтовані витрати, понесені у зв`язку з виїздом для розгляду скарги на вимогу відповідного органу, і втрачений за цей час заробіток. Спори про стягнення витрат розглядаються в судовому порядку. Громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні чи матеріальні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи під час розгляду лише скарги.

За приписами статті 3 Закону №393/96-ВР, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Отже, законодавець розмежовує звернення громадян на пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2020 року у справі №815/208/17.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, звернення ОСОБА_1 до відповідача за своїм змістом та назвою у розумінні статті 3 Закону №393/96-ВР є заявою, а не скаргою, у зв`язку з чим посилання позивача на ст. 25 №393/96-ВР як на підставу для відшкодування йому моральної шкоди, є безпідставними.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 19050 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті б Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, суд першої інстанції належно оцінив надані сторонами докази та ухвалив рішення на основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду і не містять нових даних, які б давали підстави для скасування чи зміни ухваленого рішення, у зв`язку з чим скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відносяться до малозначних справ.

Враховуючи, що ціна позову складає 1500 грн, дана справа є малозначною, а тому касаційному оскарженню відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367; 369, 374 ч. 1 п. 1; 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 05 березня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: Т.А. Левченко

Судді : С.Г.Хвостик

О.І.Собина