Справа№ 508/693/20
Провадження№2/508/295/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Миколаївський районний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Банташ Д.С.

за участю: секретаря с/з - Мазарак Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Миколаївка у загальному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миколаївський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Одеської області південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), про визнання батьківства,-

ВСТАНОВИВ:

04 серпня 2020 року, ОСОБА_1 , звернулася до Миколаївського районного суду Одеської області, з позовною заявою до ОСОБА_2 , наполягаючи на визнанні ОСОБА_2 її батьком, а також на внесенні змін до актового запису про її народження від 24.10.2014 року за № 14, складеного Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області, про народження ОСОБА_1 , а саме вказавши у розділі «Батько» - ОСОБА_2 , та відповідні відомості про останнього.

Свої вимоги мотивувала тим, що вона була народжена ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що її батьки ОСОБА_3 і ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, в актовому записі про її народження, відомості про батька були зазначені за вказівкою матері, на підставі ст. 135 СК України.

Просила суд визнати ОСОБА_2 її батьком, та внести зміни до актового запису про її народження, вказавши батьком дитини ОСОБА_2 (а.с. 2-5).

Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі.

Ухвалою суду від 04.12.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Позивач, ОСОБА_1 , в судове засідання не з?явилася, надала суду заяву, згідно якої, просила розглянути справу у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог.

Представник позивача, адвокат Шевчук К.М., в судове засідання не з?явився, надав суду заяву, згідно якої, просив розглянути справу у відсутність сторін. Просив суд позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідач, ОСОБА_2 , в судове засідання не з?явився, надав суду заяву, згідно якої, просив розглянути справу у його відсутність, позов визнав у повному обсязі. В своїй заяві підтвердив, що ОСОБА_1 є його донькою. Зазначав також, що з наслідками ознайомлений і повністю їх усвідомлює.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Миколаївського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Одеської області південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), у судове засідання не з?явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судових засідань, про причини неявки суд не повідомив. Заяв і клопотань на адресу суду не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судове засідання проводиться без фіксації за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Монаші Білгород-Дністровського району Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Балгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції в Одеській області 24.10.2014 року (актовий запис про народження № 14) (а.с. 6).

Матір?ю позивачки по справі є ОСОБА_4 , а відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України та вказано батьком ОСОБА_5 , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с. 7-8).

Відповідно до ст. 126 СК України вбачається, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Таку заяву подано не було.

Згідно ч. 1 ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст. 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Згідно ч. 2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.

Згідно ч. 3 ст. 128 СУ України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття.

Відповідно до роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2008 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за нормою статей 213, 215 ЦПК України, рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування окремих положень Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою: одним із батьків; особою котра вважає себе батьком; опікуном (піклувальником) дитини; іншою собою, а утриманні якої вона перебуває; самою дитиною, яка досягла повноліття.

Відповідно до п.п. 4, 9 даної постанови справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. У таких справах позови осіб, зазначених у частині 3 статті 128 СК України, приймаються до судового розгляду, якщо: - дитина народжена матір`ю, яка не перебуває у шлюбі, немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду і запис про батька дитини в Книзі реєстрації народжень учинено за прізвищем матері, а ім`я та по батькові дитини записано за вказівкою матері (частина 1 статті 135 СК України). Рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).

Щодо предмету доказування у даній категорії справ, то СК України будь-яких особливостей не визначає. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто, при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

Підставою для висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, що оцінюється судом в сукупності з іншими доказами у справі.

Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року).

Однак, клопотання про проведення вказаних експертиз сторонами у справі не заявлялося.

В підготовчому судовому засідання, позивач і її представник, повідомили суду, що вони не мають можливості провести відповідні експертизи через брак коштів.

Також, ні в підготовчому, ні в судовому розгляді, позивачем не заявлялись клопотання, про допит свідків, які б могли підтвердити зазначені обставини (батьківство відповідача).

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки батьківство відповідача, ОСОБА_2 , щодо позивача, ОСОБА_1 , належними та допустимими доказами не підтверджено.

Позивачем, крім викладеного в позовній заяві, не подано жодних доказів в обґрунтування заявлених вимог, що можуть беззаперечно свідчити про батьківство ОСОБА_2 відносно неї (позивача), відсутній висновок судової експертизи, свідки в судовому засіданні не допитувалися, не допитувалася і матір дитини, яка могла б підтвердити батьківство позивача.

Оскільки не підлягає до задоволення позовна вимога про визнання батьківства, відсутні також і правові підстави для задоволення позовної вимоги про внесення змін до актового запису про народження дитини, що є похідною.

Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно залишити за нею.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 12, 81, 89, 263265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Миколаївський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Одеської області південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Одеса), про визнання батьківства відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення, а стороною, що не була присутня в судовому засіданні - з дня отримання копії рішення.

У відповідності до ч.1 ст.273 ЦПК України рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 17 грудня 2020 року.

Суддя: Д.С. Банташ