РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2020 року

м. Рівне

Справа № 559/1833/19

Провадження № 22-ц/4815/368/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року у складі судді Ральця Р. В., ухвалене в м. Дубно Рівненської області, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на малолітнього сина. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на те, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після розірвання шлюбу з відповідачем рішенням Дубенського міськрайонного суду від 25 квітня 2019 року син проживає з нею і знаходиться на її утриманні. Відповідач у добровільному порядку не завжди надає кошти на утримання дитини. Постійного місця роботи і регулярного заробітку на Україні відповідач немає, але він постійно їздить за кордон з метою придбання транспортних засобів для продажу в Україні. Від реалізації транспортних засобів відповідач отримує дохід не нижче 14000 грн. в місяць. Вважає, що аліменти на утримання сина відповідач повинен сплачувати в твердій грошовій сумі, по 3000 грн. щомісячно. Визначена сума є достатньою для забезпечення та розвитку дитини, і саме в такому розмірі просить стягнути з відповідача аліменти на свою користь на утримання спільної дитини.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 24 жовтня 2019 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 нп утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. щомісячно, починаючи з 29 серпня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто ОСОБА_2 на користь держави (в особі Державної судової адміністрації України) 768 гривень 40 копійок судового збору. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтоване тим, що відповідачем такий обов`язок дотриманий не був. Судом також враховано матеріальне становище відповідача, мінливий характер його доходів, у зв`язку з чим визначено аліменти в твердій грошовій сумі.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_2 оскаржив її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі пояснює, що свій обов`язок по утриманню сина виконує в добровільному порядку, щомісячно сплачуючи позивачці на його утримання 1500 грн. Додає, що між ними з позивачкою після розірвання шлюбу була досягнута усна домовленість про те, що на утримання сина необхідна сума 3 000 грн. на місяць, і половину цієї суми він сплачуватиме. Стверджує, що щомісячно до 15 числа таку суму перераховує на картковий рахунок позивачки для утримання дитини, а тому претензії, викладені в позові, не визнає. Вказує, що місцевим судом безпідставно визнано доведеним той факт, що його дохід сягає 14000 грн за один перетин кордону з метою придбання автомобілів та зазначає, що після розірвання шлюбу взагалі не перетинав кордон. Звертає увагу суду на те, що місцевим судом при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріального становища, відсутності постійного місця роботи і стабільного доходу, наявності на утриманні непрацездатних батьків, а також стану здоров`я (у 2012 році він потрапив у ДТП, після якої фактично є інвалідом, проте складна процедура оформлення відповідного статусу утримує його від оформлення відповідних документів). При цьому зазначає, що позивачка працює, має постійне місце роботи і стабільний дохід, отримує пільги, зокрема, на оплату комунальних платежів, як учасник бойових дій, а тому спроможна утримувати дитину з врахуванням тих сум, які він сплачує в добровільному порядку. З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши суму аліментів, які стягнуті з нього на користь позивачки на утримання сина, з 3 000 грн. до 1500 грн. щомісячно.

У поданому на апеляційну скарзі відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Шеруда Оксана Павлівна вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який рішенням Дубенського міськрайонного суду від 25 квітня 2019 року розірвано.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверрджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_1 (а.с. 4).

Після розірвання шлюбу між сторонами їхній син проживає із матір`ю.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала, що відповідач не надає коштів на утримання сина.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (який діяв на час ухвалення оскаржуваного рішення) встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2019 року - 1626 гривень, з 1 липня - 1699 гривень, з 1 грудня - 1779 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» (який діє на час перегляду апеляційним судом рішення суду першої інстанції) встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень.

Як встановлено судом, сторони проживають окремо. Дитина сторін проживає з матір`ю та перебуває на її основному утриманні.

Наявні в матеріалах справи копії медичних документів вказують на те, що син сторін, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , має діагноз: гостре порушення мозкового кровообігу по ішемічному типу басейнах ЗНМА та ПНМА ліворуч з атактичним та церебрастенічним синдромом, мінімальний прояв дизартрії. Загальний недорозвиток мовлення ІІІ рівня. Дитина направлялася до консультативно-діагностичної поліклініки НДСЛ «ОХМАДИТ» МОЗ України (а.с. 18-23).

Покликання апелянта на те, що у нього відсутній стабільний дохід, апеляційним судом відхиляються з огляду на те, що відсутність стабільного заробітку не є передбаченою законом підставою для звільнення батьків від обов`язку утримання своїх дітей до повноліття. Окрім того, платник аліментів є фізично здоровою особою працездатного віку, у зв`язку з чим відсутність стабільного доходу має тимчасовий характер, і його життєві обставини не позбавляють відповідача працевлаштуватися таким чином, щоб мати фінансову спроможність утримувати свою неповнолітню дитину належним чином.

В апеляційній скарзі відповідач зазначає про те, що добровільно сплачує на утримання сина погоджену з позивачкою суму 1500 грн щомісяця, підтверджуючи платіжними документами, вважаючи при цьому позовні вимоги безпідставними. Така обставина вказує дотримання відповідачем свого обов`язку по утриманню дитини в період, в який здійснені такі перерахування коштів на рахунок позивачки, проте не позбавляє останню можливості звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів у судовому порядку в іншій сумі, оскільки таке її право презюмується положеннями ч. 3 ст. 181 СК України, яка закріплює право на реалізацію аліментів за тим з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Доводи апеляційної скарги про те, що на утриманні відповідача перебувають непрацездатні батьки апеляційним судом оцінюються критично, оскільки утримання неповнолітніх дітей не може ставитися в залежність від наведених обставин в сукупності з тим, що платник є фізично здоровою та працездатною особою, а його батьки отримують пенсію. Наведені обставини вже були враховані судом першої інстанції при задоволенні позовних вимог.

Що стосується викладених в апеляційній скарзі посилань на стан здоров`я платника аліментів, його фактичну інвалідність, то вони судом не можуть бути враховані як підстава для зменшення розміру аліментів, оскільки не підтверджені належними доказами, як-то відповідні медичні документи, при чому на відсутність таких документів вказує і сам апелянт.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення апеляційний суд також керується закріпленим у ст. 141 СК України принципом рівності обов`язків батьків по утриманню дитини та враховує, що позивачка та відповідач повинні забезпечити дитині рівні частки утримання.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 квітня 2020 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.