РІШЕННЯ

Іменем України

10.12.2020 року м. Львів

Франківський районний суд м.Львова у складі

головуючого судді Марків Ю.С.

при секретар судового засідання Цунівській А.І.

за участі: заявника ОСОБА_1

представника заявника ОСОБА_2

представника заінтересованої особа Лесько С.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про продовження обмежувального припису, -

в с т а н о в и в :

Заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою, в якій просить продовжити обмежувальний припис, яким вжити такі заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покласти на нього наступні обов`язки, а саме: заборонити ОСОБА_3 перебувати в місці спільного проживання з постраждалими особами ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , за адресою: АДРЕСА_1 , строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця навчання постраждалої дитини - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 , строком на 6 місяців; заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, строком на 6 місяців.

Свою заяву обґрунтовує тим, що 07.05.2020 Франківським районним судом м.Львова повністю задоволено її заяву про винесення обмежувального припису, яким було вжито заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладено на нього строком на 6 місяців наступних обов`язків: заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ; заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця навчання постраждалої дитини - ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 ; заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Заявниця стверджує, що ще під час перебування з ОСОБА_3 у шлюбі останній вчиняв щодо неї фізичне та психологічне насильство у присутності дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під час перебування у шлюбі неодноразово наносив їй побої, бив руками та ногами, душив, штовхав, шарпав, погрожував, свідками чого були їхні діти. У зв`язку з такою поведінкою ОСОБА_3 , заявниця зверталася в поліцію щодо епізодів, які сталися 7 жовтня 2015 року, 14 жовтня 2015 року та 15 жовтня 2015 року. По даних фактах вироком Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 року, залишеним без змін ухвалою Львівського апеляційного суду від 11 січня 2019 року, ОСОБА_3 було визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України (справа № 463/6238/15-к). Як встановив суд, 14 жовтня 2015 року ОСОБА_3 заподіяв ОСОБА_1 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді синців на обличчі, струсу головного мозку, саден на шиї справа, забою м`яких тканин грудної клітки справа та передньої черевної стінки справа. З ОСОБА_3 було стягнено на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди в розмірі 4 000 грн. Покарання за вчинене ОСОБА_3 не поніс, у зв`язку із закінченням строків давності (Постанова Верховного суду від 25 червня 2019 року).

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 20 червня 2017 року було визначено місце проживання молодшого сина, ОСОБА_4 , разом з ОСОБА_1 (справа № 463/3301/16-ц).

ОСОБА_3 постійно погрожує заявниці за її місцем проживання та праці, переслідує малолітнього сина ОСОБА_4 , зриває уроки в школі та погрожує застосовувати фізичне та психологічне насильство. ОСОБА_3 приходив до заявниці на роботу, де влаштовував скандали і погрожував їй. У зв`язку з цим заявниця була змушена неодноразово змінювати місце роботи. Крім того, ОСОБА_3 21 жовтня 2016 року побив ОСОБА_6 (теперішнього чоловіка заявника). Ця кримінальна справа досі розглядається у Франківському районному суді м. Львова.

Заявниця зазначає, що ОСОБА_3 є небезпечним як для неї та дитини, так і для інших осіб. Від систематичного насильства з його боку страждає заявниця та молодша дитина. Син ОСОБА_7 перебував на обліку у Личаківському центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, як такий, що потерпає від домашнього насильства. За результатами диспансеризації у квітні 2018 року сину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поставлено діагноз: неврозоподібний стан, психоастенічний невроз, порушення постави, плоско-приведені стопи, систолічний серцевий шум. Такий стан, за твердженням заявниці, у дитини з`явився на фоні стресової ситуації через поведінку батька і за останній період стан хлопця погіршився, з`явилися скарги на підвищену дратівливість, часті головні болі, поверхневий нічний сон. Посилаючись на необхідність видачі обмежувального припису в частині заборони ОСОБА_3 наближатися до місця навчання постраждалої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та заборони вести листування, телефонні переговори або контактувати з ним, заявниця посилається на те, що ОСОБА_3 продовжує вчиняти фізичне та психологічне насильство щодо малолітнього сина, яке виражається у тому, що ОСОБА_3 переслідує сина ОСОБА_7 у школі, намагається силою витягнути дитину звідти, поводить себе неадекватно. ОСОБА_3 неодноразово приходив під вікна школи та кричав, зриваючи навчальний процес та не даючи можливості синові й іншим діям вчитися. До школи доводилося викликати працівників поліції. Малолітній син ОСОБА_7 боїться батька. Завдання тілесних ушкоджень та інше насильство відносно заявниці відбувалося в присутності сина. Заявниця вважає, що поведінка ОСОБА_3 шкодить здоров`ю, нормальному розвитку сина, травмує його свідомість, вселяє почуття страху і беззахисності. Заявниця з дитиною не може почувати себе в безпеці у власній квартирі, адже колишній чоловік може прийти до них з погрозами та спробами вибити двері у будь-який день та час.

Така поведінка, як зазначає заявниця у своїй заяві, продовжується до сьогодні. У січні 2020 року ОСОБА_3 приходив до заявниці додому та погрожував фізичною розправою. Заявниця у зв`язку з цим зверталася у Франківський ВП ГУНП у Львівській області.

Заявниця стверджує, що її колишній чоловік - ОСОБА_3 вчиняє фізичне та психологічне насильство щодо неї та дітей протягом тривалого часу. Завдання їй тілесних ушкоджень та інше насильство відбувалося в присутності дітей. Також ОСОБА_3 напряму вчиняє насильство щодо молодшого сина, переслідуючи його у школі. Така поведінка ОСОБА_3 , підпадає під пункти 1,2,3,4,7,8,9,10,11,12,13,14,16,17,20,22,25,26 та 27 Оцінки ризиків вчинення домашнього насильства відповідно до Порядку проведення оцінки ризиків вчинення домашнього насильства, затвердженого Наказом Міністерства соціальної політики України, Міністерства внутрішніх справ України від 13 березня 2019 р. №369/180), з високим рівнем небезпеки.

Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 16 листопада 2020 року відкрито провадження по справі та призначено судове засідання.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_1 повністю підтримала подану заяву, додатково пояснила, що строк дії припису, яким встановлювались обмеження прав ОСОБА_3 завершився, відтак вона звернулась до суду з заявою про продовження такого припису, адже небезпека, яка існувала, є і зараз. Нещодавно, повернувшись з сином додому побачили, що їхні двері в під`їзді облиті кров`ю, впевнена, що це скоєно саме ОСОБА_3 з метою її залякування. Після закінчення дії припису син відмовляється ходити до школи, оскільки дуже боїться, щоб батько знову не намагався його викрасти. Вона регулярно відвідує психологів, які одностайно рекомендують повністю обмежити спілкування дитини з батьком, за для здорового психологічного життя сина.

Окрім того, на підтвердження побоювань, щодо продовження вчинення, як психологічного так і фізичного насильства по відношенню до неї та її малолітнього сина ОСОБА_4 зі сторони ОСОБА_3 , заявниця просила долучити до матеріалів справи звукозапис судового засідання Львівського апеляційного суду, на якому розглядалась апеляційна скарга ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 07.05.2020, яким її заяву про встановлення обмежувального припису задоволено.

Представник заявниці, повідомила суду, що в ході зазначеного судового розгляду ОСОБА_3 поводив себе нестримано, в присутності колегії суддів висловлював бажання застосувати фізичне насильство, викрикаючи «то що мені їм морди йти бити?!» (зазначене зафіксовано на 34 хвилині судового засідання).

Зазначене на думку представника заявниці також підтверджує те, що для ОСОБА_3 є прийнятно лише силою та агресією вирішувати будь які питання, це для нього є нормою. Окрім того, пояснила, що відповідно до ст.1 ч.1 п. 2 ЗУ «Про протидію домашньому насильству» дитина, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Малолітній син заявниці систематично був свідком того, як його батько завдавав фізичного болю матері, психологічно знущався над нею, дитина давала пояснення в якості свідка під час розгляду кримінального провадження, де обвинуваченим був його батько, оскільки на його очах батько завдавав жорстоких ударів матері. Також пояснила, що половину часу із обмежувального припису, а саме з травня по серпень ОСОБА_8 знаходився в СІЗО, оскільки відбував покарання за вироком суду.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив щодо поданої заяви про продовження припису, адже не вважає себе таким, який становить небезпеку для заявниці чи їх спільного сина. Пояснив, що до школи приходив вже після уроків, щоб побачитись з сином, навчальний процес не порушував. Просив взяти до уваги, що 2 роки діти проживали з ним, оскільки заявниця невідомо де була, також долучив позитивні характеристики з місця праці, як інформацію, яка характеризує його з позитивної сторони. Також, просив взяти до уваги відповідь Служби у справах дітей з якої вбачається, що жодного висновку така служба, щодо доцільності позбавлення його батьківських прав не надавала, відтак, вважає, що заявниця фальсифікує докази. Щодо пояснень свого малолітнього сина в судовому засіданні, вважає, що такі надані під тиском заявниці.

Представник ОСОБА_3 також заперечив необхідність продовження такого припису, оскільки вважає, що ці події мали місце давно, відтак відношення до питання продовження дії припису не мають.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні 03.12.2020 року пояснив суду, що він проживає з батьком, а молодший - з матір`ю. Зазначає, що мати принижувала його, била, залишала вдома самих з братом. На даний момент, мати забороняє йому спілкуватись та бачитись з молодшим братом. Окрім цього, пояснив, що неодноразово бачив те, як мати сама собі завдавала тілесні ушкодження, щоб згодом сказати, що це батько її побив. Після розлучення мати пішла з квартири, а саме у 2015 році, інколи приходила до них, щоб забрати необхідні речі. Щодо тверджень заявниці про те, що ОСОБА_3 приходив до її будинку, до школи, де навчається молодший син, свідок пояснив, що біля будинку були приблизно два рази, йому невідомо, чи батько сам приходив до школи, погрози насильства не було, в них було все спокійно.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що є директором школи, де навчається молодший син заявниці. ОСОБА_3 неодноразово приходив до школи, порушував навчальний процес в школі, увірвався на фізкультуру і вдарив заявницю, вони викликали швидку. Неодноразово нецензурною лайкою ображав заявницю в присутності сторонніх осіб. Були випадки, коли йому приходилось викликати поліцію, щоб ті відвезли ОСОБА_10 з дитиною додому, оскільки по іншому вони не могли покинути школу.

Малолітній син сторін ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що на даний момент проживає з матір`ю та новим чоловіком заявниці - "татом ОСОБА_11 ". Зазначає, що бачив, як батько бив матір, палив їй руки, його бив по голові, приходив до них п`яний та хотів всіх бити. З батьком не бажає спілкуватись, боїться його, боїться йти в школу. Пояснив, що під час того, як він проживав з батьком без матері, батько бив його. Окрім цього, вказав, що батько приходив до школи, штовхав всіх, хотів його забрати. Окрім цього додав, що батько приходь до їхнього будинку, ввірвався до хати, побив матір та нового батька, а також вказав, що бачив двері, облиті кров`ю і, на його думку, це зробив саме його батько - ОСОБА_3 .

Судом встановлено, що заявниця ОСОБА_1 та заінтересована особа - ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому 06 вересня 2001 року Сколівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 червня 2015 року шлюб між ОСОБА_12 1980 р.н. та ОСОБА_3 1976 р.н. розірвано, про що свідчить копія рішення суду, долучена заявницею до матеріалів заяви.

Відповідно до свідоцтва про народження Серія НОМЕР_1 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції 28 січня 2009 року, у сторін народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відповідно до висновку про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 №33-зв-49 від 18.01.2016 року визначено місце проживання малолітніх ОСОБА_5 та ОСОБА_4 за місцем проживання батька за адресою: АДРЕСА_3 . Як вбачається з такого, заявниця на момент визначення місця проживання дітей проживала в Центрі інтегральної опіки для жінок у кризових ситуаціях, за адресою: АДРЕСА_4 . Проживання у Центрі передбачало можливість забрання дитини лише на вихідні.

Вироком Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 року у кримінальному провадженні № 0003396 від 08.10.2015 встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 14.10.2015 близько 14 год. 00 хв., знаходячись в квартирі за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_3 , з особистих неприязних відносин, в ході конфлікту між ним та колишньою дружиною ОСОБА_13 , умисно наніс останній тілесні ушкодження, в саме штовхнув до стіни, наніс кілька ударів головою до стіни, удар кулаком правої руки над оком у скроню, удари ногами у живіт, після чого, коли вона перебувала у кімнаті і сиділа на дивані, завдав декілька ударів по ногах, схопив за волосся і наносив удари кулаком правої руки в область грудей, та в ході подальшої словесної перепалки завдав ще кілька ударів в пах потерпілій, декілька ударів кулаком правої руки зверху голови та по потилиці, та в подальшому на кухні схопив її за волосся та кілька разів вдарив головою об поверхню газової плити, після чого завдав удар правою ногою в живіт, чим спричинив потерпілій синці на обличчі, струс головного мозку, садна на шиї справа, забій м`яких тканих грудної клітки справа та передньої черевної стінки справа, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.

Малолітній свідок ОСОБА_4 повідомив суду у цій справі, що він є сином обвинуваченого та потерпілої, ствердив, що останній рік проживає з матір`ю, до цього певний час жив з батьком та братом. Коли йому було 6-7 років, то його батьки ще проживали разом. Протягом їх спільного проживання батько зловживав алкогольними напоями, систематично завдавав тілесних ушкоджень матері, у його присутності бив її руками і ногами в голову та інші частини тіла, погрожував, у зв`язку з чим неодноразово (5-6 разів, які він пригадує) приїжджали працівники міліції й забирали його батька до відділення міліції, а мама лікувалася у лікарні. Також він бив і його брата, розбивши останньому ніс.

Цим вироком ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 80 (вісімдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 (одна тисяча триста шістдесят) гривень та виправдано за ч. 1 ст. 125 КК України. Потерпілою в даному кримінальному провадженні визнано

ОСОБА_1 крім того, на розгляді у Франківському районному суді м.Львова на розгляді перебуває обвинувальний акт відносно ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст. 125 КК України. З копії долученого витягу з ЄРДР від 21.10.2016 вбачається, що 21.10.2016 , близько 19.00 год. ОСОБА_3 прибув за адресою: АДРЕСА_5 , натиснув на дзвінок квартири АДРЕСА_6 , в якій проживають потерпілий ОСОБА_6 , його співмешканка ОСОБА_12 .. На запитання ОСОБА_6 «хто там?», ОСОБА_3 представився працівником комунального підприємства «Львівобленерго» і таким чином потрапив у коридор вказаної квартири. Маючи умисел спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_3 одразу наніс удар потерпілому ОСОБА_6 правою рукою в праве око, внаслідок чого розбив праве скло окуляр. В результаті отриманого удару потерпілий ОСОБА_6 впав на стілець на праву бокову поверхню тіла, який знаходився в кімнаті при вході, і в кінцевому результаті опинився на підлозі. ОСОБА_3 , продовжуючи свій злочинний умисел, наблизився до лежачого на підлозі ОСОБА_6 та наніс декілька ударів ногами та руками по всьому тілу. Після цього, схопив ОСОБА_6 за футболку, в яку він був одянений цього дня та заволік останнього на кухню, де продовжив наносити удари кулаками обох рук по голові та ногами по тілу. В процесі того, коли ОСОБА_6 намагався підвестись, ОСОБА_3 наніс потерпілому удар правою ногою в ліве око, після чого покинув приміщення вищезазначеного помешкання.

Відповідно до листа вих. № 17123/41/01/11-17 від 29 вересня 2017 року Франківським ВП ГУ НП у Львівській області повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно до інформаційно-пошукової системи ОСОБА_1 в період часу з 04 липня 2017 року по 27 вересня 2017 року вона 9 разів зверталася до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій ОСОБА_3 , погроз в бік заявниці, вчинення скандалів в приміщенні школи, спроб викрадення дитини зі школи тощо.

Відповідно до листа Управління освіти Департаменту гуманітарної політики Львівської міської Ради за №2601-925 від 27.04.2018 на ім`я ОСОБА_1 , 27 квітня 2018 року з приводу поведінки ОСОБА_3 в приміщенні СЗШ № 50 з метою забезпечення безпечного освітнього середовища було організовано зустріч з участю ОСОБА_1 , адміністрації СЗШ № 50, ОСОБА_3 , заступника Управління освіти ОСОБА_15 та завідувача сектору правової роботи та управління персоналом ОСОБА_16 . За підсумками проведеної зустрічі, представники управління освіти рекомендували ОСОБА_3 визначити години спілкування з малолітнім ОСОБА_4 в судовому порядку, а останній пообіцяв, що не зриватиме освітній процес в школі , проте на початку 2018 року від СЗШ № 50 м. Львова надійшло повідомлення , що ОСОБА_3 знову зірвав освітній процес. Також у цьому ж листі зазначено, що СЗШ № 50 м. Львова повідомляла управління освіти, що ОСОБА_4 боїться свого батька ОСОБА_3 , ховається від нього під парти або за спину вчителя та постійно плаче.

Відповідно до висновку Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №2608- вих.-2812 від 26.06.2019 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно ОСОБА_4 , районна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 . У зазначеному висновку Франківська районна адміністрація, як орган опіки та піклування посилається на психолого-педагогічну характеристику СЗШ №50 на учня 3-Б класу, в якій зазначено, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує заклад з 01.09.2017 по теперішній час. Періодично сина відвідував батько ОСОБА_3 , котрий влаштовував скандали, неодноразово адміністрація школи викликала поліцію. Василько боїться батька, плаче, ховається. Після чергового складу 07.03.2018р., батько у школі не з`являється. Станом на сьогодні дитина змінилася, покращилися успіхи у навчанні, комінукує з однокласниками, відвідує позакласні заходи, їздить на екскурсії, стає більш впевненим у своїх силах. Мама постійно консультується з психологом, вчителями щодо навчання та виховання сина, приділяє належну йому увагу.

Зі змісту статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника має, зокрема, постраждала особа або її представник.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, свідків, суд приходить до наступного висновку.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон).

Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Відповідно до правил статті 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Згідно з частиною третьою статті 26 Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Законом визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Дослідивши усі надані заявницею докази, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить до висновку, що постраждалою особою від фізичного та психологічного насильства з боку кривдника - ОСОБА_3 є заявниця ОСОБА_1 , колишня дружина заінтересованої особи - ОСОБА_3 , що виражалося у систематичному завданні їй побоїв, спричиненні тілесних ушкоджень, погроз та залякуванні, що підтверджується вироком Личаківського районного суду м.Львова від 26.09.2018, неодноразовими зверненнями до органів поліції.

Відповідно до ст.1 ч.1 п. 2 ЗУ «Про протидію домашньому насильству» дитина, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.

Відтак, потерпілим від психологічного насильства є малолітній син заявниці ОСОБА_1 та заінтересованої особи - ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , яке полягає в тому, що на його очах його батько ОСОБА_3 неодноразово наносив побої його матері - заявниці у справі - ОСОБА_1 , що було встановлено вироком Личаківського районного суду м.Львова від 26.09.2018. В ході розгляду зазначеної кримінальної справи допитаний як свідок малолітній ОСОБА_4 пояснив, що протягом їх спільного проживання батько зловживав алкогольними напоями, систематично завдавав тілесних ушкоджень матері, у його присутності бив її руками і ногами в голову та інші частини тіла, погрожував, у зв`язку з чим неодноразово (5-6 разів, які він пригадує) приїжджали працівники міліції й забирали його батька до відділення міліції, а мама лікувалася у лікарні. Окрім цього, допитаний в ході розгляду зазначеної справи за участі психолога малолітній ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що на даний момент проживає з матір`ю та новим чоловіком заявниці - "татом ОСОБА_11 ". Зазначає, що бачив, як батько бив матір, палив їй руки, його бив по голові, приходив до них п`яний та хотів всіх бити. Окрім цього, вказав, що батько приходив до школи, штовхав всіх, хотів його забрати. Вважає, що батько не сумує за ним, а потрібен лише для того, щоб виграти суди. Окрім цього додав, що батько приходь до їхнього будинку, ввірвався до хати, побив матір та нового батька, а також вказав, що бачив двері, облиті кров`ю і, на його думку, це зробив саме його батько - ОСОБА_3 також повідомив суду, що боїться свого рідного батька та не бажає його бачити.

Крім цього, визнання неповнолітнього ОСОБА_4 потерпілим від психологічного насильства зумовлене тим, що, на переконання суду, мало місце заподіяння насильства щодо дитини і у випадках застосування такого щодо матері в її (дитини) присутності, що слід вважати очевидним, зважаючи на малолітній вік дитини та її вразливість.

Відповідно до інформації, наданої СЗС №5- м.Львова (лист №579 від 06.12.2017) малолітній ОСОБА_4 боїться свого батька ОСОБА_3 , ховається від нього під парти або за спину вчителя і постійно плаче. Влаштування скандалів батьком у школі негативно відображалося на психологічному стані малолітнього ОСОБА_4 , із дитиною працював психолог. Зазначене також підтверджується висновком Франківської районної адімінстрації від 26.06.2019 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначене в судовому засіданні підтвердив також директор школи, свідок ОСОБА_9 та малолітній син сторін.

Згідно висновку протоколу психологічної консультації Львівського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді від 05.02.2018 №2607/вих-98 висновку психолога вбачається, що за результатами бесіди, спостереження та діагностики проведених із ОСОБА_7 , на даний момент хлопцю та батьку не варто бачитись.

Згідно висновку психолога комунального некомерційного підприємства Львівської обласної ради "Західноукраїнський спеціалізований дитячий медичний центр" ОСОБА_17 від 22.10.2020 року ОСОБА_4 рекомендовано забезпечити адекватні, спокійні умови проживання, захистити від проявів насилля з боку батька, оскільки дитина знаходиться в постійному стресі, що негативно впливає на його психічний стан, а також загрожує фізичному здоров`ю та життю дитини.

Оцінюючи вірогідність продовження чи повторного вчинення таких дій заінтересованою особою - ОСОБА_3 по відношенню до заявниці та можливе настання тяжких або особливо тяжких наслідків їх вчинення, суд доходить до висновку про наявність високого рівня небезпеки продовження вчинення домашнього насильства щодо заявниці, а отже заявниця як жертва такого насильства потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", а тому доходить висновку про необхідність задоволення вимог ОСОБА_1 в частині обмежувального припису відносно ОСОБА_3 , щодо встановлення заборон відносно неї.

Щодо вимог про видачу обмежувального припису про встановлення обмежень та заборон в спілкуванні та побаченнях ОСОБА_3 з його рідним сином, суд доходить такого висновку.

Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх праву і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.

Відповідно до вимог ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною другою статті 155 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України.

Статтею 8 Конвенції гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Верховний Суд у постановах від 13.02.2019 у справі № 462/2318/18 та у постанові від 24.04.2019 у справі №359/7771/18 зазначив, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків. Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться у пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цим цілям, про які йдеться у пункті 2 (пункт 50 рішення Європейського суду у справі "Хант проти України"). Оцінюючи пропорційність будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, потрібно ретельно оцінювати низки факторів і в кожній конкретній ситуації суд повинен виходити з "найкращих інтересів дитини".

Європейський Суд у своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення у справі "Мамчур проти України".

Крім цього, з практики ЄСПЛ, що стосується розгляду справ з аналогічними правовідносинами вбачається таке:

«42. Суд нагадує, що жорстоке поводження має досягати мінімального рівня жорстокості, щоб підпадати під дію статті 3 Конвенції. Оцінка цього рівня жорстокості має відносний характер і залежить від сукупності обставин справи, таких, як: характер і контекст звернення, спосіб і метод його реалізації, тривалість звернення, його фізичні та психічні наслідки і, в деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого (див. Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 30, Серія A № 247 C і Кудла проти Польщі [БП], № 30210/96, § 91, ЄСПЛ 2000 XI).

43. Надалі, Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз, § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див ., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року).

44. У роль Суду не входить субституція собою національних органів влади при виборі можливих запобіжних заходів, які слід було призначити для забезпечення виконання позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 3 Конвенції (див., Серед багатьох інших, Беваква і С. проти Болгарії, № 71127 / 01, § 82, 12 червня 2008 року). У той же час, на підставі статті 19 Конвенції та відповідно до принципу, що полягає в тому, щоб не теоретично або ілюзорно, а практично гарантувати ефективні права, Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в його юрисдикції (див . Ніколова і Величкова проти Болгарії, № 7888/03, § 61, 20 грудня 2007 року).

45. Надалі, стаття 3 зобов`язує Держави приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке поводження з боку приватних осіб (див. MC проти Болгарії, № 39272/98, § 151, ЄСПЛ 2003 XII, і Денис Васильєв проти Росії, № 32704/04, §§ 98-99, 17 грудня 2009 року). Для того щоб розслідування могло вважатися "ефективним", воно повинно, в принципі, бути здатне забезпечити з`ясування фактів, встановлення особистості та покарання винних у вчиненні злочину осіб. Зобов`язання розслідувати - це "не зобов`язання отримати результат, а зобов`язання вжити заходів". У справах, які зачіпають статті 2 і 3 Конвенції, в яких ставилося під сумнів ефективність офіційного розслідування, Суд часто оцінював, чи реагували влади на скарги невідкладно. Надавалося значення порушенню кримінальної справи, затримкам отримання показань і тривалості початкового розслідування (див. Вищенаведене постанову по справі ОСОБА_18 , § 100 з подальшими посиланнями; і Стойка проти Румунії, № 42722/02, § 67, 4 березня 2008 року).

46. Втручання влади в приватне або сімейне життя може стати необхідним для охорони здоров`я і захисту прав особи або з метою попередження незаконних дій при певних обставинах (див. Вищенаведене справу Опуз, § 144). У підсумку, Держава повинна мати у своєму розпорядженні відповідну законодавчу базу і застосовувати її для надання захисту від жорстокого поводження з боку приватних осіб (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, § 22 і 23, Серія A № 91; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства від 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; Д.П. і Ж.С. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; вищенаведене справу MC проти Болгарії, § § 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; вищенаведене справу Беваква, § 65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, § 45, 5 березня 2009 року ).»

70. Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу Хаждуова, § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05 , §§ 44-45, 5 березня 2009 року).»

71. У цій справі, Суд зазначив, що фізична і моральна цілісність заявниці, складова предмет поняття приватного життя (див. X і Y проти Нідерландів, 26 березня 1985 року, § 23, серія A № 91), була порушена періодичними зловживаннями з боку В .Б . У цьому сенсі, Суд посилається на свої констатування з вищенаведених параграфів 54-58 стосовно страждання і занепокоєння, перенесених першої заявниці в її власній квартирі, коли вона стикалася з реальною загрозою жорстокого поводження.

72. Більш того, влада знала про ці обставини, оскільки ці обставини були розглянуті органами поліції та національними судовими інстанціями. На думку Суду, це повинно було спонукати владу діяти в силу своїх позитивних зобов`язань, взятих на підставі статті 8 Конвенції.

73. У роль Суду не входить підміна собою національних органів влади, однак Суд повинен забезпечити ефективне здійснення зобов`язання Держави щодо захисту прав осіб, які перебувають в її юрисдикції. Тому, Суд вивчить, чи державні органи, особливо судові інстанції, при розгляді справи порушили своє позитивне зобов`язання, взяте на підставі статті 8 Конвенції (див. Вищенаведене справу ОСОБА_19 , § 46).

74. У цьому сенсі, Суд зазначив, що 20 травня 2009 року Вища судова палата, скасувавши рішення судів нижчої інстанції, не вважала достатніми доказами шість адміністративних справ щодо В .Б. , що з упевненістю свідчать про жорстоке поводження з боку В .Б. до першої заявниці. У цивільному процесі, що мав місце в 2011 році, судові інстанції зробили посилання на рішення від 20 травня 2009 року для того, щоб підтвердити право ОСОБА_20 не бути виселеним з квартири, не взявши до уваги жорстоке поводження, застосоване ним в 2010 і 2011 роках. Судові інстанції навіть не спробували оцінити, чи право ОСОБА_20 користуватися квартирою в деякій мірі порушує права першої заявниці, гарантовані положеннями статті 8 Конвенції та статті 102 Житлового кодексу (див. вищенаведений § 22).

75. За таких обставин, Суд приходить до висновку, що органи національної влади не дотримали свої позитивні зобов`язання, взяті на підставі статті 8 Конвенції. Таким чином, вони піддали першу заявницю постійній загрозі жорстокого поводження або того, щоб вона покинула свій будинок.

Тому, було допущено порушення вимог статті 8 Конвенції.»

Вказане є цитатами рішення ЄСПЛ від 16 липня 2013 року «Б. проти Республіки Молдова» (скарга № 61382/09).

Дослідивши матеріли справи та оцінивши докази у справі у їх сукупності, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, зокрема, висловлену у рішенні від 09.06.2009 у справі "Опуз проти Туреччини", відповідно до якого насильство в сім"ї не є приватною чи сімейною справою, але є проблемою, яка зачіпає суспільні інтереси, що у свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави; у рішенні у справі " Мамчур проти України", суд доходить висновку про необхідність задоволення заяви ОСОБА_1 також в частині видання обмежувального припису щодо тимчасового обмеження права ОСОБА_3 наближатися до місця навчання та спілкуватися із малолітнім сином - ОСОБА_4 , враховуючи найкращі інтереси дитини. Зазначене дозволить забезпечити розвиток малолітнього ОСОБА_4 у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Як вбачається із листа Управління освіти Львівської міської Ради від 27.04.2018р. ОСОБА_4 боїться свого батька, ховається від нього під парти або за спину вчителя та постійно плаче. Стан дитини покращився після того, як батько після чергового скандалу - 7.03.2018р., не з`являється у школу. Суд також бере до уваги, що малолітній ОСОБА_4 був свідком систематичичних побоїв його батьком заявниці та ловживання ним алкогольними напоями, про що сам малолітній свідок дав покази у кримінальному провадженні, наведеному вище. Існує вірогідність продовження психологічного насильства щодо малолітнього сина та можливості настання тяжких наслідків, враховуючи вищенаведені обставини. Видання обмежувального припису щодо заборони наближатися до місця проживання, навчання та спілкування з малолітнім сином, є на думку суду, пропорційним щодо втручання у право заінтересованої особи ОСОБА_3 на повагу до приватного і сімейного життя з метою запобігання домашньому насильству щодо малолітнього ОСОБА_4 та виходячи з найкращих інтересів дитини. На думку суду, обставини, які складаються під час спілкування ОСОБА_3 з малолітнім сином ОСОБА_4 , не є благополучними, з огляду на прояви агресії батька щодо матері малолітньої дитини, неодноразові випадки зриву батьком навчального процесу в школі під час відвідування сина, та негативно впливають на його духовний та моральний розвиток.

Факти вчинення насильства у формі образ, погроз, залякувань, нанесення тілесних ушкоджень, що спричинили емоційну невпевненість у заявниці, викликали побоювання за свою безпеку та безпеку дитини доводяться доказами наявними в матеріалах справ та дослідженими в судовому засіданні.

Окрім цього, факт конфліктних ситуацій заперечує сам ОСОБА_14 , вважає, що подій, за які він засуджений двома вироками Личаківського районного суду м.Львова фактично не було, обставини відображені в таких вироках не відповідають дійсності. Вважає, що заявниця налаштовує молодшого сина проти нього, відтак твердження дитини, щодо того, що він був свідком систематичного фізичного насильства є надумані і є наслідком впливу на дитину заявницею.

Із показань свідків ОСОБА_21 та малолітнього сина сторін, вбачається, що сварки та конфлікти між сторонами сторін тривають тривалий час та такі конфлікти переростають у насильницькі дії з боку ОСОБА_22 , як психологічного (образи, погрози, висловлювання нецензурними словами, тощо), так і фізичного (заподіяння тілесних ушкоджень) характеру.

Про серйозність сприйняття фактів домашнього насильства, переживання з приводу можливих повторень таких, важкі наслідки спричинені цим та бажання заявниці ОСОБА_23 попередити такі та захистити від таких себе та дитину свідчить і звернення заявниці до суду із позовами (заявами), пов`язаних з питаннями шлюбу та сім`ї учасників справи (про розірвання шлюбу, позбавлення батьківських прав), звернення до лікарів, психологів з приводу погіршення стану здоров`я дитини.

Зважаючи на те, що заінтересована особа не був притягнутий до адміністративної, однак притягався неодноразово до кримінальної відповідальності стосовно вчинення насильства в сім`ї, суд вважає, що вказані докази в своїй сукупності підтверджують факт тривалого психологічного насильства в сім`ї та хоч окремі епізоди насильства і не досягали такого рівня, що свідчив про необхідність притягнення ОСОБА_14 до адміністративної чи кримінальної відповідальності, однак, зважаючи на неодноразовість вчинення протиправної поведінки; її до певної міри систематичність, а також збільшення загрози насильницьких дій, що в своїх останніх проявах підпадає також під ознаки кримінального правопорушення, - суд вважає, що вказані докази, показання свідків, а також пояснення заявниці ОСОБА_23 та її представника, якою такі докази більш деталізовано, свідчать про те, що вчинення ОСОБА_14 психологічного та фізичного насильства щодо заявниці має місце тривалий час, а також про те, що на час ухвалення рішення судом існують і надалі ризики можливого продовження таких дій ОСОБА_3 .

Про вказане, а саме наявність таких ризиків, свідчать, як згадані докази, так і заперечення самої заінтересованої особи ОСОБА_3 своїх дій; не усвідомлення всієї серйозності таких; небажання врегулювати існуючу напружену ситуацію та змінити свою поведінку. Про це додатково свідчить і поведінка ОСОБА_3 в судовому засіданні 08.12.2020 в суді апеляційної інстанції, аудіо-запис якого заявницею долучено до матеріалів справи та досліджено в судовому засіданні, де під час розгляду питання скасування встановленого обмежувального припису ОСОБА_3 висловлювався агресивно в сторона заявниці, а саме сказав «а що мені їм йти морди бити». На думку суду, такі висловлювання ОСОБА_3 навіть в судовому засіданні, де предметом розгляду є власне його агресивна поведінка стосовно потерпілих від домашнього насильства, завдання фізичного та психологічного насильства заявниці та дитині також свідчить про ризик повторно застосування фізичного насильства до постраждалих.

Окрім того, як вбачається з заключення психолога ОСОБА_17 від 22.10.20 дитині рекомендовано забезпечити адекватні, спокійні умови проживання , недопустити контактів дитини з батьком, захистити від проявів насилля з боку батька, оскільки дитина знаходиться в постійному стресі, що вкрай негативно впливає на її психічний стан, а також загрожує психічному здоров`ю та життю дитини.

Таким чином, суд вважає, що наявні підстави для продовження вжиття заходів тимчасового обмеження прав для ОСОБА_3 стосовно заявниці ОСОБА_23 , що є необхідним зважаючи на вчинення ним насильства.

Крім цього, суд приходить до висновку про доцільність вжиття заходу тимчасового обмеження для ОСОБА_3 стосовно дитини сторін малолітнього ОСОБА_4 . Вжиття такого заходу зумовлене тим, що, на переконання суду, мало місце заподіяння насильства щодо дитини і у випадках застосування такого щодо матері в її (дитини) присутності, що слід вважати очевидним, зважаючи на малолітній вік дитини та її вразливість, а також п. 2 ч.1 ст.1 ЗУ «Про протидію домашньому насильству» відповідного до якого дитина, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства. Перш за все це забезпечить розвиток дитини у безпечному, спокійному та благополучному середовищі.

Такі заходи, як вбачається із наведених вище норм закону та практики ЄСПЛ є виправданими, оскільки будь-яких своїх прав заінтересована особа ОСОБА_14 не позбавляється, а такі лише законно тимчасово обмежуються з метою забезпечення реалізації та захисту прав потерпілих осіб, а саме прав на життя, здоров`я, безпеку, житло, тощо, що слід вважати мають у даному випадку пріоритет.

Такі заходи відповідно є законними, переслідують законну мету та слід вважати є пропорційними до мети, що переслідується, а також є необхідними в демократичному суспільстві з метою виховання особи в дусі додержання законів України, поваги до правил співжиття та запобігання вчиненню нових правопорушень.

Суд не бере до уваги, як підставу для відмови у продовженні застосування обмежувального припису позитивні характеристики з місця праці ОСОБА_3 , оскільки такі не мають відношення до стосунків у колишній сім`ї та до поведінки ОСОБА_3 у побуті. Також суд не бере до уваги пояснення свідка ОСОБА_5 (старшого сина сторін), який пояснив, що матір сама собі завдавала удари, батько її не бив, оскільки в судовому засіданні встановлено, що між старшим сином та заявницею склались неприязні стосунки, а також покази, які надані ним в засіданні спростовуються письмовими доказами, зокрема вироком Личаківського районного суду м.Львова від 26.09.2018, який набрав законної сили.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Підсумовуючи наведене, суд приходить до висновку, що з метою запобігання ризиків повторного вчинення насильства у сім`ї, слід продовжити дію обмежувального припису стосовно ОСОБА_8 , яким визначити ряд заходів тимчасового обмеження його прав.

При цьому, суд вважає за доцільне продовжити строк дії обмежувального припису на шість місяців. Саме такий строк дії обмежувального припису, на переконання суду, в повній мірі відповідає характеру обставин, про які йшлося, та такий строк в повній мірі забезпечить заявницю та дитину сторін від потенційних проявів насильства збоку заінтересованої особи, а також матиме належний ефект стосовно самої заінтересованої особи з метою усвідомлення ним негативної поведінки та унеможливлення такої в майбутньому.

В силу ч.3 ст.350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 350-1- 350 -6 ЦПК України,-

в и р і ш и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_3 про продовження обмежувального припису строком на 6 місяців задоволити.

Заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця проживання постраждалих осіб, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 ;

Заборонити ОСОБА_3 наближатися на відстань менше 300 м. до місця навчання постраждалої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_2 ;

Заборонити ОСОБА_3 вести листування, телефонні переговори з постраждалими особами, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб;

Встановити строк дії обмежувального припису 6 (шість) місяців.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Копію рішення направити до Франківського ВП ГУ НП у Львівській області для взяття ОСОБА_3 на профілактичний облік, та до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів, з дня проголошення рішення до Львівського апеляційного суду, враховуючи п. 15.5. Розділу 13 Перехідні положення ЦПК України, через Франківський районний суд м. Львова, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заявник: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_7 ;

Заінтересована особа: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - невідомий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Суддя Марків Ю.С.