КУЙБИШЕВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 319/1444/19
Провадження №2/319/59/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2020 року смт Більмак

Куйбишевський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Валігурського Г.Ю.,

при секретарі судового засідання Костенко А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача-1 ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів удаваними та поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 (позивач) звернувся до суду з позовною заявою, якою в порядку поділу спільного майна подружжя просить здійснити поділ майна, що належить позивачу і відповідачу на праві спільної сумісної власності в рівних частинах, визнавши за ним право власності на Ѕ частку житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також на Ѕ частку земельної ділянки для будівництва та і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та господарської забудови, кадастровий номер :03:008:0031. Також позивач просить стягнути з відповідача-1 123 000 грн. компенсації Ѕ частини вартості автомобіля марки Nissan модель Juke, державний номер НОМЕР_1 .

Під час підготовчого провадження позивачем подано заяву від 21.01.2020 про збільшення позовних вимог, якою він також просить визнати договори дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також земельної ділянки кадастровий номер :03:008:0031, що укладені між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (відповідачем-1), посвідчені приватним нотаріусом Більмацького нотаріального округу Запорізької області Ярошенко С.В. 23.06.2016 за номером 270 і 271, удаваними правочинами, визначивши, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу.

Також позивачем подано заяву від 19.02.2020 про збільшення позовних вимог в частині стягнення компенсації Ѕ частини вартості автомобіля. Так, позивач просить стягнути з відповідача-1 123 000 грн. компенсації Ѕ частини вартості автомобіля марки Nissan модель Juke, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 161 590 грн., що є Ѕ вартості майна.

За клопотання представника позивача ухвалою суду від 20.05.2020 до участі у справі в якості відповідача-2 залучено ОСОБА_4 .

В подальшому позивачем подано заяву від 29.05.2020, якою ним уточнено позовні вимоги до відповідачів. Згідно вказаної заяви позивач просить:

- визнати договір дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :03:008:0031, що укладені між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , посвідчені приватним нотаріусом Більмацького нотаріального округу Запорізької області Ярошенко С.В. 23.06.2016 за номером 270 і 271, удаваними правочинами, визначивши, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу;

- здійснити поділ майна, що належить позивачу і відповідачу-1 на праві спільної сумісної власності в рівних частинах, визнати за ним право власності на Ѕ частку житлового будинку площею 52,9 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (опис: А житловий будинок, а сіни, а веранда, Г ганок, Б літня кухня, В прибудова, Г сарай, Д гараж, Е гараж, М сарай, З душ, Л вбиральня, К колодязь, №1 огорожа, з замощення, В відмостка, №2 ворота, ), а також на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової та господарської забудови, кадастровий номер :03:008:0031;

- стягнути з відповідача-1 161 590 грн. компенсації Ѕ частини вартості автомобіля марки Nissan модель Juke, державний номер НОМЕР_1 у розмірі 161 590 грн., що є Ѕ вартості майна.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 13.09.2015 по 21.09.2019 він перебував у шлюбі з відповідачем-1. За час перебування у шлюбі подружжям за ціною 130 000 грн. придбано житловий будинок та земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 . При цьому реєстрація права власності на вказані об`єкти здійснена за відповідачем-1 на підставі договорів дарування від 23.06.2016, укладеними між відповідачами. Вказав, що відповідач-2 не мав будь-яких родинних, дружніх або інших відносин з ним та відповідачем-1. Вважає, що вказані договори є удаваними правочинами і сторонами фактично приховані договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки з метою зменшення витрат щодо сплати державного мита при укладенні правочинів, оскільки при договорі дарування сплачується 1% від оцінки майна, а при купівлі-продажу 2%. У зв`язку з цим вважає, що житловий будинок та земельна ділянка є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними по Ѕ частці кожному.

Крім того зазначає, що за час шлюбу сторонами також придбано автомобіль марки Nissan модель Juke, який також був зареєстрований на ім`я відповідача-1. Оскільки остання реалізувала вказаний транспортний засіб без згоди позивача, також просить стягнути з неї Ѕ частку ринкової вартості автомобіля в розмірі 161 590 грн.

Представником відповідача-1 подано відзив на позов відповідно до якого позовні вимоги відповідач-1 не визнає, просить відмовити у їх задоволенні, посилаючись на те, що житловий будинок та земельна ділянка отримані нею в дар, а тому на підставі п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України є її особистою приватною власністю. Крім того, зазначає, що згідно наданої позивачем розписки від 23.06.2016 про отримання відповідачем-2 коштів від позивача за вказані будинок та земельну ділянку позивач саме з цієї дати знав, що договір купівлі-продажу цього майна не укладався. Проте позивач та відповідач-2 до суду за захистом своїх прав не звертались. У зв`язку з цим посилається на пропуск позивачем строку позовної давності. Щодо вимог про стягнення вартості Ѕ частки автомобіля зазначила, що автомобіль був суттєво пошкоджений в результаті ДТП влітку 2019 року. Після ремонту автомобіля за взаємною згодою автомобіль передали комісіонеру, який продав його за 149 996 грн., а кошти з його продажу були передані позивачу, а тому підстави для їх стягнення з неї відсутні. Також у відзиві на позов повідомлено орієнтовний розмір понесених відповідачем-1 судових витрат в сумі 20 000 грн. В подальшому 24.11.2020 подано заяву у якій повідомлено, що документи на підтвердження понесених судових витрат будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення.

Позивачем подано відповідь на відзив, у якому він зокрема зазначає, що йому не було відомо про укладення відповідачами договору дарування замість договору купівлі-продажу. Про вказані обставини він дізнався після розірвання шлюбу коли виникло питання про поділ майна подружжя, а саме 06.11.2019 при отриманні Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. До цього часу він був впевнений, що були укладені договори купівлі-продажу.

Відповідачем-2 подано відзив на позовну заяву у якому вказав, що 23.06.2016 ним було відчужено спірні житловий будинок та земельну ділянку за ціною 130 000 грн., які він отримав від позивача. За проханням відповідача-1 вказане майно оформлено на її користь угодою дарування. Між ними не існували та не існують будь-які близькі або дружні стосунки, вони не є родичами чи друзями, до моменту укладення угоди не знали один одного.

Ухвалою суду від 21 липня 2020 року за клопотаннями позивача та відповідача-1 у справі призначено судову автотоварознавчу експертизу та технічну експертизу документа, провадження у справі зупинено.

21 серпня 2020 до суду надійшов висновок експерта, згідно якого середня ринкова вартість автомобіля NISSAN JUKE, VIN код НОМЕР_2 , реєстр. № НОМЕР_1 складає 362430 грн.

В свою чергу від представника відповідача-1, за клопотанням якої було призначено технічну експертизу документа, надійшло клопотання про поновлення провадження у справі у якому зазначено, що відповідач ОСОБА_3 відмовляється від проведення експертизи.

У зв`язку з цим ухвалою суду від 24.09.2020 провадження у справі поновлено, призначено підготовче засідання.

Ухвалою від 27.10.2020 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві, заяві про збільшення позовних вимог, уточненій позовній заяві та відповіді на відзив.

Позивач в судовому засіданні пояснив, що він двічі перебував у шлюбі з ОСОБА_3 , а саме: з 30.07.2014 по 04.11.2014 та з 13.09.2015 по 21.09.2019. Вперше шлюб сторони розірвали за взаємною згодою, а вдруге шлюб розірвано рішенням суду за позовом відповідача-1. Під час перебування у шлюбі вперше, вони вирішили придбати будинок, у зв`язку з чим домовились з ОСОБА_4 про купівлю належного йому будинку із земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 . В якості передплати за будинок він сплатив відповідачу-2 25 000 грн. та розпочав проводити в будинку ремонтні роботи. Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 у 2014 році він повернувся та проживав з колишньою дружиною ОСОБА_5 , з якою мають двох спільних дітей. У цей період приблизно у січні 2015 він сплатив ОСОБА_4 за досягнутою між ними домовленістю решту вартості будинку у сумі 135 000 грн. Через деякий час відповідач-1 повернулась та вони вдруге 13.09.2015 одружилась і почали проживати у спірному будинку. За спільною домовленістю позивач та відповідач-1 вирішили оформити право власності на спірний житловий будинок на ОСОБА_3 за договором дарування, оскільки не бажали щоб у разі смерті позивача будинок могли успадкувати його діти від першого шлюбу. У зв`язку з цим він (позивач) попросив ОСОБА_4 оформити будинок на ОСОБА_3 (відповідача-1) шляхом оформлення саме договору дарування. Наприкінці 2016 року відносини між ними погіршились, вони проживали разом проте шлюбні відносини фактично не підтримували. У травні 2019 року відповідач-1 забрала рухоме майно з будинку. До цього спорів про поділ майна подружжя між сторонами не виникало. У вересні 2019 році він дізнався, що шлюб між ними розірваний рішенням суду за позовом ОСОБА_3 . Також зазначив, що у 2017 році під час шлюбу він купляв відповідачу-1 автомобіль NISSAN JUKE, керуючи яким вона потрапила у ДТП після чого автомобіль був відремонтований. В подальшому він дізнався, що вказаний автомобіль вона продала. Жодних коштів з продажу авто відповідач-1 йому не передавала.Судові витрати просив покласти на відповідача-1.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні повідомила, що позовні вимоги відповідачкою-1 не визнаються з підстав викладених у відзиві на позовну заяву.

Відповідач-1 заявила, що не бажає бути присутньою в судових засіданнях, просила справу розглядати за участю її представника. Також не дала згоду на допит її в якості свідка.

Відповідач-2 та його представник у судові засідання з розгляду справи по суті 24.11.2020 та 22.12.2020 не прибули, заяв та клопотань до суду не подавали.

В судовому засіданні позивач просив відкласти розгляд справи у зв`язку з неявкою його представника через хворобу та неявкою відповідача-2 в судове засідання.

Представник відповідача-1 проти задоволення вказаного клопотання заперечувала, просила продовжити розгляд справи.

У відповідності до правил встановлених п. 2 ч. 7 та п. 4 ч. 8 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.

Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Повістки надіслані на адресу відповідача-2 повернуті з довідками органів поштового зв`язку від 06.11.2020 та 04.12.2020 відповідно, у яких причина повернення зазначена «адресат відсутній за вказаною адресою». Представник відповідача-2 адвокат Рекункова А.В. повістки про виклик в судові засідання отримувала, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення з штриховими ідентифікаторами 71 7 та 71 8.

Отже, відповідач-2 та його представник були належним чином повідомлений про час та місце судових засідань з розгляду справи по суті. При цьому жодних заяв та клопотань до суду не подавали.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Неявка представника позивача також не є перешкодою для розгулу справи на підставі п. 3 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, оскільки в судове засідання з`явився сам позивач.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим клопотання позивача було відхилено.

Заслухавши сторони та їх представників, які прибули в судове засідання, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 21.08.2019 року розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . З вказаного рішення суду слідує, що сторони перебували у шлюбі з 13.09.2015 по 21.09.2019.

Під час перебування у шлюбі на підставі договору дарування житлового будинку та договору дарування земельної ділянки від 23.06.2016 року укладених з ОСОБА_4 відповідач-1 отримала у власність житловий будинок з надвірними будівлями за АДРЕСА_1 та земельну ділянку за цією ж адресою площею 0,2500 га, кадастровий номер :03:008:0031.

Право власності на вказані об`єкти нерухомості зареєстровані за відповідачем-1 на підставі вказаних договорів дарування, що підтверджується Інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 187817847 від 06.11.2019.

При цьому згідно розписки ОСОБА_4 від 23.06.2016 відповідач-2 отримав від позивача кошти в розмірі 130000 грн. за придбаний ним, належний ОСОБА_4 житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 52,9 кв. м., житловою площею 22,4 кв. м. разом із земельною ділянкою за вказаною адресою.

Свідок ОСОБА_6 повідомила, що є рідною сестрою ОСОБА_3 , з якою у неї конфліктні відносини. Підтвердила повідомлені позивачем обставини щодо двічі перебування відповідача-1 з позивачем у шлюбі. Також пояснила, що декілька років назад свідок з чоловіком вирішили придбати будинок. У районній газеті виявили оголошення про продаж будинку у с. Олексіївка. Вказаний будинок продавали мати ОСОБА_4 та останній. Вони оглянули вказаний будинок проте його не придбали, оскільки не домовились про його ціну. Приблизно через пів року вказаний будинок придбали її сестра з чоловіком ОСОБА_1 в якому в подальшому проживали разом деякий час.

Також з матеріалів справи слідує, під час шлюбу з позивачем відповідач-1 за договором купівлі продажу №07/11 240 від 07.10.2017 придбала автомобіль марки Nissan модель Juke 1.6 CVT SE,№ НОМЕР_2 , колір НОМЕР_3 (білий лак), 2017 року випуску.

Відповідно до договору комісії № 7513/19/001510 від 16.07.2019 року, укладеного між ОСОБА_3 та ЗФ ТОВ «Авто Статус», комісіонер зобов`язався за дорученням Комітента за комісійну плату вчинити за рахунок Комітента від свого імені один/або декілька правочинів щодо продажу транспортного засобу автомобіля марки Nissan модель Juke 1.6 ХетчбекВ,№ НОМЕР_2 , колір Білий, 2017 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_1 , за ціною узгодженою Сторонами в сумі 149 996 грн. За умовами вказаного договору кошти за проданий автомобіль ЗФ ТОВ «Авто Статус» передає ОСОБА_3 .

В подальшому згідно договору купівлі продажу транспортного засобу № 7513/19/001510 від 16.07.2019 року, ЗФ ТОВ «Авто Статус» продало транспортний засіб марки Nissan модель Juke 1.6 ХетчбекВ,№ НОМЕР_2 , колір Білий, 2017 року випуску, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 , номерний знак НОМЕР_1 , іншому власнику за 149 996 грн.

При цьому згідно висновку експерта № 3509 від 05.08.2020 середньо ринкова вартість вказаного автомобіля станом на 16.07.2019 складає 362 430 грн.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

П. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 6 листопада 2009 року, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 07.09.2016 у справі № 6-1026цс16.

Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Як вбачається з матеріалів справи, сам дарувальник ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву визнав, що фактично спірні житловий будинок та земельна ділянка були продані ним з 130 000 грн., які він отримав від позивача, договір дарування був укладений на прохання ОСОБА_3 , про ціну договору домовлявся саме з позивачем, від нього і отримував кошти за будинок та земельну ділянку. Про отримання коштів написав розписку, яку передав позивачу.

Крім того, на удаваність цих правочинів з метою приховати договір купівлі-продажу свідчить і той факт, що ОСОБА_4 ні в яких родинних чи інших стосунках з ОСОБА_3 не перебував, підстав безоплатно відчужувати свою власність сторонній особі в дарувальника не було.

За таких обставин позовні вимоги в частині визнання договорів дарування удаваними правочинами, укладеними для приховання договорів купівлі-продажу є обґрунтованими.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічні правові позиції викладено у постановах Верховного Суду України від 22.02.2017 у справі №

6-17цс17 та Верховного Суду від 15.01.2020 у справі № 200/19766/16-ц.

Договори дарування житлового будинку та земельної ділянки укладені 23.06.2016, а із зазначеним позовом до суду ОСОБА_1 звернувся 07.12.2019, про що свідчить відбиток печатки відділення поштового зв`язку на конверті, у якому позовна заява надійшла до суду, тобто по спливу 3 років 5 місяців.

При цьому, як слідує з пояснень самого позивача, який вказав, що він особисто просив відповідача-2 оформити право власності на спірні будинок та земельну ділянку за відповідачем-1 за договором дарування, а також з наданої позивачу 23.06.2016 розписки ОСОБА_4 , грошові кошти за придбані будинок та земельну ділянку сплачені позивачем відповідачу-2 до укладення договорів дарування, позивачу було відомо, що вказане майно перейде у власність відповідача-1 саме за договорами дарування, оскільки між ними була така домовленість ще до укладення цих договорів.

У частині першій статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Отже, позивачу було відомо про укладення договорів дарування будинку та земельної ділянки з дати їх укладення 23.06.2016., оскільки ці обставини визнаються всіма учасниками справи.

При цьому суд приймає до уваги саме пояснення надані позивачем безпосередньо суду в судовому засіданні.

Відповідачем-1 у відзиві на позов заявлено про застосування позовної давності до вимог про визнання удаваними правочинами договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки і до вимог про визнання права власності на Ѕ частку вказаного майна.

Позивач заперечуючи проти застосування позовної давності у відповіді на відзив вказав, що про укладення договорів дарування замість договорів купівлі-продажу він дізнався після розірвання шлюбу коли стало питання про поділ спільного майна подружжя і була отримана Інформація з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 187817847 від 06.11.2020.

Проте вказані обставини по-перше спростовуються як поясненнями відповідача ОСОБА_4 у відзиві на позовну заяву про отримання від позивача коштів та надання йому відповідної розписки про це від 23.06.2016 так і поясненнями самого позивача наданими в судовому засіданні згідно яких між позивачем та відповідачем-1 була домовленість про оформлення права власності на житловий будинок на неї з метою позбавлення права його дітей успадкувати вказане майно, і у зв`язку з цим він домовився з відповідачем-2 про придбання вказаного майна за договором дарування. Отже, позивач сам спростував наведені у відповіді на відзив обставини.

По-друге позивач в порушення ст. 81 ЦПК України не довів факту неможливості з 23.06.2016 до 07.12.2019 дізнатися про порушення його права шляхом укладання відповідачами договорів дарування замість договорів купівлі-продажу, зокрема отримати Інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно або у інший спосіб, у будь-який час з 23.06.2016, після сплати коштів за спірне майно, з огляду на презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного.

Жодних доказів на підтвердження об`єктивних обставин, які б свідчили, що позивач не міг дізнатись про стан своїх майнових прав щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки матеріали справи не містять.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позивачу було відомо про укладення договорів дарування будинку та земельної ділянки з дати їх укладення 23.06.2016, а також він міг дізнатись про укладення спірних договорів у будь-який момент починаючи з дня їх укладення 23.06.2016.

Отже, строк позовної давності за вимогою про визнання договорів дарування удаваними правочинами сплив 23.06.2019 року.

На підставі викладеного, у зв`язку з пропуском позивачем строків позовної давності та відповідною заявою відповідача-1 про його застосування позов в частині визнання договору дарування житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , а також договору дарування земельної ділянки за вказаною адресою удаваними правочинами, визначивши, що в дійсності були укладені договори купівлі-продажу, задоволенню не підлягає.

Вирішуючи спір в частині вимог про поділ вказаних житлового будинку та земельної ділянки суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і частина 3 статті 368 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Отже поділу між подружжям підлягає їх спільне майно.

При цьому згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування.

Враховуючи, що житловий будинок та земельна ділянка отримані відповідачем-1 у власність на підставі договорів дарування, які є чинними, а суд дійшов висновку про відмову в позові про визнання їх удаваними, такими що приховують договори купівлі-продажу, вказані об`єкти є особистою приватною власністю відповідача-1, а тому відсутні й підстави для задоволення позовних вимог в частині поділу житлового будинку та земельної ділянки шляхом визнання за позивачем по Ѕ частці вказаних об`єктів.

При вирішенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача-1 161 590 грн. компенсації Ѕ частини вартості автомобіля суд виходить з наступних норм чинного законодавства та обставин справи.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

У пункті 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебував з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 13 вересня 2015 року, який розірвано рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 21 серпня 2019 року, яке набрало законної сили 21.09.2019.

За час шлюбу 07 жовтня 2017 року ними придбано автомобіль Nissan Juke, номерний знак НОМЕР_1 , який був зареєстрований за відповідачем-1, що свідчить про придбання автомобіля для потреб сім`ї та за спільні грошові кошти.

16 липня 2019 року автомобіль NissanJuke, номерний знак НОМЕР_1 , за договорами комісії № 7513/19/001510 від 16.07.2019 року та купівлі продажу транспортного засобу №7513/19/001510 від 16.07.2019 року ЗФ ТОВ «Авто Статус» за дорученням відповідача-1 продало вказаний автомобіль іншому власнику за 149996 грн., тобто за час шлюбу між сторонами.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідачем-1 не доведено, а матеріали справи не містять доказів відчуження нею автомобіля, який був спільною сумісною власністю подружжя, за згодою позивача.

Суд звертає увагу на те, що в матеріалах справи наявне рішення про розірвання шлюбу (а.с. 8) з якого вбачається, що з позовом про розірвання шлюбу 23 липня 2019 року звернулась саме відповідач-1, яка зазначила, що разом з ОСОБА_1 вони на той час не проживали, спільного господарства не вели, взаємних прав та обов`язків не мали. Отже шлюбні відносини були припинені.

З викладеного слідує, що автомобіль Nissan Juke, номерний знак НОМЕР_1 , був відчужений відповідачем-1 без згоди позивача і не в інтересах сім`ї, а також не на її потреби. Інших доказів відповідач-1 не надала.

Зокрема в порушення вимог ст. 81 ЦПК України відповідачем-1 не доведено тих обставин, на які вона посилається в обґрунтування заперечень проти позову, а саме що автомобіль проданий за згодою позивача, а грошові кошти були передані останньому.

Таким чином, оскільки автомобіль Nissan Juke, номерний знак НОМЕР_1 , був відчужений відповідачем-1 без годи позивача, не в інтересах сім`ї, не на її потреби, тому вартість зазначеного автомобіля слід врахувати при поділі майна подружжя, а, враховуючи, що автомобіль відчужений, то з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню 1/2 частина його вартості.

До такого ж висновку при розгляді аналогічної справи дійшов Верховний Суд у постанові від 08.05.2018 у справі № 462/1868/15-ц.

Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Такі правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18).

Так, згідно висновку експертизи № 3509 від 05.08.2020, проведеної за ухвалою суду у даній справі, середньо ринкова вартість автомобіля NISSAN JUKE, 1.6 CVT SE, 2017 року випуску, номер кузову НОМЕР_2 , V-1598 см. куб., вид палива бензин, КПП автоматична, д.н. НОМЕР_1 , колір НОМЕР_3 (білий лак), що належав ОСОБА_3 , станом на 16 липня 2019 рокускладає 362 430 грн.

Отже, відповідач-1 має сплатити позивачу вартість Ѕ частки автомобіля, що становить 181 215 грн. Позивачем заявлено вимоги про стягнення 161 590 грн. вартості Ѕ частки автомобіля. Заяви про збільшення позовних вимог після отримання висновку експерта та до закінчення підготовчого засідання позивачем та його представником не подавалось.

За таких обставин, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства закріплений у ст. 13 ЦПК України, з відповідача-1 на користь позивача в рахунок сплати вартості Ѕ частки автомобіля в межах позовних вимог підлягає стягненню 161 590 грн.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача-1 пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат.

У випадках, коли сума витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, або витрат особи, яка надала доказ на вимогу суду, повністю не була сплачена учасниками справи попередньо або в порядку забезпечення судових витрат, суд стягує ці суми на користь спеціаліста, перекладача, експерта чи експертної установи зі сторони, визначеної судом відповідно до правил про розподіл судових витрат, встановлених цим Кодексом.

Оплату вартості судової автотоварознавчої експертизи ухвалою суду від 21.07.2020 було покладено на позивача.

Проте, як слідує з матеріалів справи експертний висновок надійшов до суду без оплати вартості проведення експертизи, яка згідно рахунку-фактури № 130 від 05.08.2020 становить 2000 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги, що позовні вимоги в частині стягнення вартості частки автомобіля задоволено в повному обсязі, витрати пов`язані з проведенням автотоварознавчої експертизи на підставі ч. 5 ст. 139 ЦПК України покладаються на відповідача-1 та підлягають стягненню на користь експерта в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 57, 61, 63, 65, 69, 70, 71 СК України, ст.ст. 261, 267 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 81, 82, 141, 258, 263, 264, 265, 268, 354 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання правочинів удаваними та поділ майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя в рахунок вартості Ѕ частки автомобіля Nissan Juke 161 590 (сто шістдесят одну тисячу п`ятсот дев`яносто) грн., 1615 (одну тисячу шістсот п`ятнадцять) грн. 90 коп. витрат по сплаті судового збору, а всього 163 205 (сто шістдесят три тисячі двісті п`ять) грн. 90 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь судового експерта Филь Олега Павловича 2000 (дві тисячі) грн. витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Куйбишевського районного суду Запорізької області від 04.12.2019 року у справі № 319/1444/19 шляхом накладення арешту на Ѕ частку житлового будинку, загальною площею 52,9 кв.м., житловою площею 22,4 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3 та заборони проведення реєстраційних дій щодо вказаної 1/2 частини житлового будинку, скасувати.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційну скаргу може бути подано до Запорізького апеляційного суду через Куйбишевський районний суд Запорізької області.

Позивач: ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 ).

Відповідач-1: ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_6 ).

Відповідач-2: ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_7 ).

Повне рішення складено "23" грудня 2020 року.

Суддя Г.Ю.Валігурський