Справа № 463/3145/17 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/3123/19 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Цяцяка Р.П.

секретаря Жукровської Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2019 року в складі судді Леньо С.І. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,-

встановила:

У червні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що він та відповідач є уродженцями с. Космач, Косівського району, Івано-Франківської області. У 1997 році відповідач при виданні історичного нарису «Старожитності Косівщини» вмістив у даній книзі наклеп на нього, розповсюдив недостовірну інформацію, звинувативши його у зловживаннях, які не відповідають дійсності, за що на підставі рішення суду від 11.10.2002, яке набрало законної сили, зобов`язаний був надрукувати спростування відомостей, які не відповідають дійсності, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Законність такого рішення була предметом перевірки у Європейському суді з прав людини, який за результатами цієї перевірки не знайшов порушень вимог ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Однак, у 2011 відповідач видав книгу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », у якій на сторінці № 6 розмістив наклепницьку інформацію щодо нього, повторно вказуючи, що він нібито шахрайськими і рейдерськими методами заволодів будинком і присадибною ділянкою беззахисної учительки Ярослави Скільської з Яблунева, обізвавши його при цьому «кадебістським колабораціоністом та іншими словами», хоча такий факт спростований рішеннями судів, а про те, що вказана інформація є наклепницькою встановлено рішенням суду від 11.10.2002р., яке набрало законної сили і яке було предметом перевірки у ЄСПЛ.

На сторінці 7 книги «Космач над ОСОБА_3 » відповідач безпідставно звинуватив його у захопленні земельної ділянки репресованої ОСОБА_4 , достовірно знаючи, що він нічого не захоплював і ОСОБА_5 могла особисто відстоювати порушене її право, якщо воно мало місце, а не відповідач зобов`язаний це друкувати у своїх виданнях.

На сторінках 8-9 книги «Космач над ОСОБА_3 » відповідач безпідставно звинуватив його в «закріпленні громадянської просвітницької землі, відомої в селі як кооперативний город під магазин», добре знаючи що дана земельна ділянка є у власності Космацької сільської громади, що підтверджується документально.

На сторінках 9-10 передмови до книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 » відповідач зазначив «…Цьому діячеві Івано-Франківський міський суд 11.11.2005р. надав таку характеристику: відповідач, працюючи на посаді голови Космацької сільської ради, в 1989 році негативно ставився до національної символіки…», хоча насправді суд не давав йому такої політичної характеристики, а лише описував вимоги із звернення до суду.

Вказане в сукупності свідчить про те, що інформація, яка міститься відносно нього у книзі «Космач над Пістинькою» є наклепницькою та недостовірною, у зв`язку з чим просив зобов`язати відповідача її спростовувати.

Позивач з березня 1985р. по березень 1998р. чотири рази був обраний головою Космацької сільської ради, найбільшого в Україні села, в склад якого входило 32 присілка. З 1990р. по 1998р. був обраний депутатом Косівської районної ради. До обрання головою сільради, після, а також на даний час є вчителем в школі, публічною людиною, викладає предмет «Захист Вітчизни», однак наклепницька інформація про нього, яка надрукована відповідачем, принижує його гідність, честь та ділову репутацію. По причині душевних страждань за наклеп, у 1998р. захворів, перебував у стресовому, психічно пригніченому стані, страждав на безсоння і після тривалого лікування отримав другу групу інвалідності. Протягом всього цього часу відповідач, незважаючи на судові рішення, якими опублікована ним інформація визнана наклепом, продовжує поширювати таку інформацію, чим завдає моральної шкоди. Таку шкоду оцінює в розмірі 200000 грн.

З врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 30.01.2018 просив зобов`язати ОСОБА_1 за власний рахунок опублікувати спростування надрукованої на сторінках 6-10, 344 та 354 книги «Космач над ОСОБА_3 » недостовірної та наклепницької інформації про нього, а також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200000 грн.

Оскаржуваним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_1 за власний рахунок опублікувати спростування недостовірної інформації про ОСОБА_2 надрукованої на сторінках 6-10, 344 книги «Космач над ОСОБА_3 ».

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 10000 грн. моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 в дохід держави 2240 грн. судового збору.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви позивача ОСОБА_2 про прийняття додаткового рішення у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Крім цього, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03 вересня 2019 року роз`яснено рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24.05.2019 року, ухваленого у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист гідності, честі та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, а саме спростування недостовірної інформації про ОСОБА_2 , надрукованої на сторінках 6-10, 344 книги « ОСОБА_6 на ОСОБА_3 » повинно відбуватись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі зазначає, що в обґрунтування рішення суд покликається на те, що книга « ІНФОРМАЦІЯ_1 » не є засобом масової інформації, а тому позовна давність до вимог позивача не застосовується. Проте, у Вікіпедії зазначається, що засобами масової інформації є преса, журнали, книги. Всім цим засобам притаманні якості, що їх об`єднюють звернення до масової аудиторії, доступність багатьом людям, корпоративний зміст виробництва і розпорядження інформації.

Звертає увагу, що відповідно до ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної в засобах масової інформації. Враховуючи те, що позивач знав про вихід його книги ще у 2011 році, що підтверджується його зверненням до Космацької сільської ради з проханням дати оцінку його книзі, відтак висновки суду є безпідставними, не відповідають вимогам ст. 13 Європейської декларації прав людини.

На пропуск терміну давності він двічі звертав увагу суду, про що зазначено у рішенні від 24 травня 2019 року, але з незрозумілих йому причин, суд без прийняття ухвали про поновлення строку позовної давності, приступив до розгляду справи на загальних підставах.

Також вважає, що суд в оскаржуваному рішенні перекручує його оціночне судження, ніби він стверджував, що захоплення тестем позивача Коб`юком будинку, який належав праві приватної власності учительці Я. Скільській, вчинено у змові з дільничим інспектором. Звертає увагу, що предметом розгляду в Івано-Франківському міському суді було його оціночне судження, що будинок Я. Скільської повернуто ОСОБА_7 , як чоловіку ОСОБА_8 , а не питання захоплення тестем ОСОБА_9 будинку ОСОБА_10 . Оскільки у книзі «Старожитності Косівщини» він не зробив жодного покликання на першоджерела, тому суд визнав його винним, і цю помилку він врахував у книзі «Космач над Пістинькою», де зробив покликання на першоджерела.

Таким чином, оцінка судом першої інстанції у рішенні від 24.05.2019 року, що вказана інформація є наклепом, протирічить вимогам ст. 302 ЦК України, за якою фізична особа, яка поширює інформацію, отриману з офіційних джерел (а ними є рішення Яблунівської районної ради, рішення Яблунівської селищної ради, довідка Інформаційного центру УМВС в Івано-Франківській області, довідка Яблунівської селищної ради, відповідь головного лікаря Яблунівської районної лікарні), не зобов`язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування, при цьому він зробив покликання на таке джерело на сторінці 6-7, а також виклав на сторінках 361-362 своєї наукової праці.

Не відповідає вимогам закону і правова оцінка Личаківськогго районного суду м. Львова від 24.05.2019 року рішенню Яблунівської селищної ради № 132 від 06 липня 1956 року, оскільки вказаний документ підтверджує факт продажу двох будинків.

Також, не погоджується із оцінкою суду першої інстанції його оціночного судження про те, що «екс-голова Космацького сільвиконкому ОСОБА_2 , котрий привів село до повного економічного і культурного занепаду…». Він зробив поклик на публікацію м. Березовського «Гине слава Космачева, як роса на сонці», відтак це його авторське судження, зроблене на основі цієї статті, яка показує здобутки ОСОБА_11 на займаній посаді. Оскільки він зробив посилання на першоджерело, відтак його дії відповідають вимогам ч. 2 ст. 302 ЦК України.

Вважає неправильною правовою оцінкою його оціночного судження про передачу земельної ділянки репресованої П. Боб`як, матері загиблого при виконанні обов`язків, дружині позивача ОСОБА_12 , при цьому надав копію рішення сільської ради про відмову у наданні такої земельної ділянки. В свою чергу, закріплення земельної ділянки за ОСОБА_12 відбулося за час керування Космацькою сільською радою ОСОБА_13 .

Помилковою є оцінка Личаківського районного суду його оціночного судження про побудову магазину на, так званому, кооперативному городі села. Він надав суду докази того, що на вказаному кооперативному городі відбувалися народні віча, святкування, вшанування діячів української культури, а відтак зведення магазину на цьому городі не могло бути.

Звертає увагу, що за змістом книга є науково-популярним виданням, відтак висновок суду, що він міг добиватися порушеного права на кооперативний город є недоречним, з цього приводу він висловив лише своє оціночне судження.

Також, не погоджується із висновками суду, що він перекрутив інформацію, взяту із рішення Івано-Франківського міського суду від 11.11.2005 року, це є його особистим оціночним судженням, зробленим на основі аналізу додатків 8,8а,8б,8в на сторінках 370-373 книги «Космач над ОСОБА_3 ».

Що стосується його вислову колабораціоніст, звертає увагу, що це науковий термін, а не слово ненормативної лексики, яке б принижувало його честь, гідність і ділову репутацію, до того ж воно є його оціночним судженням, яке базується на аналізі додатків 8а і 8б, а тому юридична оцінка сторінок 6-10, 344 книги, що це є наклеп, не відповідає вимогам ст. 277 ЦК України.

Вирішуючи питання відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції не зазначив, якими доказами підтверджується моральні страждання позивача, в чому вони виразилися, при цьому позивач не навів докази щодо факту поширення ним інформації, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Звертає увагу, що у книзі «Космач над Пістинькою» немає жодного брутального, непристойного, нецензурного, принизливого слова, які б принижували гідність, честь чи ділову репутацію позивача ОСОБА_14 .

Просить врахувати, що оскаржуване рішення на практиці не буде виконане в частині спростування тексту на сторінках 6-10,344 книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 », адже в процесі не брав участі жодний ЗМІ, немає тексту спростування.

Просить скасувати рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

20.12.2019 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якій останній просить відмовити у задоволенні скарги.

В судове засідання 13 жовтня 2020 року учасники справи не прибули, позивач ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи у його відсутність, а відповідач ОСОБА_1 звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи у зв`язку із загостренням його довготривалої хвороби, посиленням пандемії короновірусу та участю його адвоката Тимчишина М.Й. в іншій справі, проте на підтвердження вказаних обставин жодних доказів не надав.

В свою чергу, постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020, із змінами, внесеними постановою КМУ № 760 від 26.08.2020, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 до 31 жовтня 2020 р. на території, зокрема Львівської області, продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №211 та від 20 травня 2020 р. № 392.

Вказаною постановою, залежно від епідемічної ситуації в регіоні або районі чи місті обласного значення, встановлюється зелений, жовтий, помаранчевий або червоний рівень епідемічної небезпеки поширення COVID-19.

Рішенням Державної комісії із питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 09 жовтня 2020 року у м. Львові встановлено помаранчевий рівень епідемічної небезпеки.

При цьому, згідно із постановою Кабінету Міністрів України № 641 від 22.07.2020, не передбачено у зонах із помаранчевим рівнем епідемічної небезпеки, заборони проведення судових засідань, а також діяльності адвокатів, органів державної влади та місцевого самоврядування.

Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.

Колегія суддів звертає увагу на те, що за положеннями статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є розумність строків розгляду справи судом, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 Цивільного процесуального кодексу України).

Враховуючи неодноразові відкладення судових засідань за клопотанням відповідача ОСОБА_1 (05.05.2020, 04.08.2020) та з метою дотримання розумних строків розгляду справи, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності всіх учасників справи, відтак у клопотанні відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи відмовлено.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що тираж книг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », автором якої є відповідач, за виключенням трьох книг, зберігається у нього, такі обставини свідчать про те, що поширення інформації, яку містять книги, відбулося. При цьому, встановити коло фактичних і потенційних читачів є неможливо, однак написання цієї книги відбулось з метою доведення її змісту до відома громадськості, тобто не лише до відома позивача, але й до відома необмеженої кількості осіб.

Оскільки винятки, передбачені п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України та ст. 37 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» у даних правовідносинах відсутні, а книга « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в розумінні ст. 1 Закону не є друкованим засобом масової інформації, позовна даність до даних правовідносин не застосовується.

Умовно поділивши поширену про позивача інформацію, яка розміщена на сторінках 6-10, 344 книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на три види суд зазначив, що у даній справі, як і в попередній справі, твердження відповідача про особу позивача, які містяться на сторінках 6-10, 344 книги « ОСОБА_6 над ОСОБА_3 » по суті зводяться до вчинення кримінальних правопорушень під час перебування останнього на посаді голови Космацької сільської ради, що відповідно, потребує належного обґрунтування тверджень щодо таких фактів, однак таких у книзі немає, відтак такі є наклепницькими.

Також суд зазначив, що питання про захоплення будинку тестем позивача вже було предметом публікації, при цьому рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.10.2002, яке в цій частині залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-франківської області від 12.02.2003 та ухвалою Верховного Суду України від 01.06.2004, позов ОСОБА_2 задоволено частково та серед іншого, визнано такими, що не відповідають дійсності відомості в публікації книжки « ОСОБА_15 », в тому числі про обставини захоплення тестем позивача будинку, який належав учительці ОСОБА_16 .

Крім цього, у справі «Сіреджук проти України» (п. п. 27, 85), яка стосується того ж «рейдерського захоплення» ЄСПЛ зауважив, що заявник не мав достатніх джерел для обґрунтування своїх огульних та принизливих висновків стосовно поведінки М.Л.

Також, інформація про захоплення земельної ділянки ОСОБА_17 не мітить будь-яких доказів, які вказували б на правдивість такої інформації, а відповідач по суті обмежився виключно посиланням на документи додатки 7-7г (сторінка № 365-369 книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), при цьому жодне із посилань на джерело, яке стосується другого виду інформації про сприяння позивача у захопленні земельної ділянки ОСОБА_17 , не може вважатись достатнім доказом правдивості тверджень відповідача про такі факти, відтак така є наклепницькою.

Це ж стосується і інформації про те, як очолюваний позивачем виконком в процесі приватизації передав земельну ділянку під магазин ОСОБА_18 (Член депутатської фракції Партії регіонів у Верховній Раді України, народний депутат України з 30.03.2010р. по 12.12.2012р.), хоча така земельна ділянка, відома в селі як кооперативний город, є історичною пам`яткою, охороняється законом та не підлягає приватизації, оскільки в цій частині матеріали справи взагалі не містять інформації про докази, які підтверджують правдивість тверджень.

Поряд з цим, суд зазначив, що окремі твердження відповідача, які розміщені на сторінках 6-10, 344 книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 », такі як «кадебістський колабораціоніст», «привів село до повного економічного і культурного занепаду», «царювання», «мав покровителів», «розбазарювалось наліво і направо державні кошти і майно», «пенсіонерам не виплачувались своєчасно пенсія, а держбюджетникам заробітна плата» тощо можуть вважатись оціночним судженням, однак ці твердження настільки глибоко переплетені із загальними фактологічними відомостями, що вони не можуть розглядатись окремо і тому, всі відомості, які відображені на сторінках 6-10, 344 книги ОСОБА_6 над ОСОБА_3 » не можуть вважатись оціночним судженням, а є твердженнями про факти, правдивість яких не підтверджена належними і допустимими доказами, тому такі визнані наклепницькими і недостовірними, відтак суд зобов`язав відповідача за власний рахунок опублікувати спростування такої інформації, у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення.

Суд також звернув увагу та погодився з доводами відповідача про те, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи, публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.

При цьому, межі широкої критики публічної особи не можуть виключати критеріїв свободи вираження поглядів, які відповідно до практики ЄСПЛ можуть підлягати обмеженням, зокрема, в частині визначення меж прийнятної критики, яка повинна бути підтверджена не те що повністю достовірними, а прийнятними та переконливими доказами.

Так, суд дійшов висновку, що твердження відповідача, які містяться на сторінках 6-10, 344 книги « ОСОБА_6 над ОСОБА_3 » спрямовані на створення у необмеженої кількості читачів однобічної думки про причетність позивача до кримінальних схем, пов`язаних із зловживанням службовим становищем, що є достатньо серйозним звинуваченням і за відсутності переконливих доказів про правдивість таких тверджень, вони підлягають спростуванню незважаючи на те, що зроблені по відношенню до позивача як публічної особи.

Разом з цим, суд відмовив у необхідності спростувати інформацію, викладену на сторінці 354 книги «Космач над ОСОБА_3 », де мова йде про те, як позивач в часи горбачовської перебудови виривав у львівських студентів національну символіку, зганьбив не тільки себе, але й ОСОБА_6 та в перші роки становлення української державності, довів ОСОБА_6 до повного економічного занепаду, оскільки незважаючи на те, що на сторінці 354 книги «Космач над ОСОБА_3 » відсутнє будь-яке посилання на джерело інформації, такі висловлювання не можуть вважатись твердженням про факти, відтак, є оціночними судженнями та не підлягають доведенню і спростуванню.

Також суд зазначив, що внаслідок публікації відносно позивача згаданої вище інформації, правдивість якої не підтверджена достатньо переконливими доказами, останній зазнав моральних страждань, оскільки така інформація за своїм змістом спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, який в минулому був державним діячем, а на даний час є учителем в школі, де викладає дисципліну «Захист Вітчизни», при цьому суд дійшов висновку, що визначений позивачем розмір моральної шкоди 200000 грн. не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, оскільки матеріали справи не містять доказів про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та станом здоров`я позивача та врахував, що однією з підстав, якою позивач керувався при збільшенні вимоги про стягнення моральної шкоди до розміру 200000 грн. є те, що в такий спосіб останній хоче спонукати відповідача припинити публікацію недостовірних відомостей, що не узгоджується з правовою природою відшкодування моральної шкоди, тому прийшов висновку, що з врахуванням засад справедливості, добросовісності та розумності, розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача має становити 10 000 грн., що достатньою мірою відповідатиме ступеню спричинених позивачу моральних страждань.

Крім цього, суд провів розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що відповідач ОСОБА_1 оскаржує рішення суду фактично лише в частині задоволених позовних вимог, колегія суддів за правилами ст. 367 ЦПК України законність оскаржуваного рішення в іншій частині не перевіряє.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідач ОСОБА_1 є автором книжки « ІНФОРМАЦІЯ_1 » (Львів, «Тріада плюс», 2011), де на сторінках 6-10, 344 та 354 розміщена інформація про особу позивача.

Зокрема, на сторінках 6-10 зазначено:

«…Одночасно зазначаємо, що до довідника не включили відомостей про тих, які досягли чогось у житті, але живуть тільки для себе. Більше того, деякі з них принесли ОСОБА_6 не вельми добру славу. На першому місці серед них кадебістський колабораціоніст, екс-голова Космацького сільвиконкому ОСОБА_19 , котрий привів село до повного економічного і культурного занепаду1 (міститься посилання на джерело Березовський М. Гине слава Космачева, як роса на сонці… // Обрій. 1996. 2 березня. С. 1; Див.: Додаток 5.). В його послужному списку цілий букет «добрих справ». Зокрема, шахрайство і рейдерство із захоплення будинку і присадибної земельної ділянки беззахисної учительки ОСОБА_20 з Яблунева. Суть така: в господарську книгу сільвиконкому за його «царювання» внесено фіктивний запис, що у тестя ОСОБА_21 радянська влада конфіскувала хату. На основі цієї фальшивки сільвиконком видає його дружині ОСОБА_22 довідку, що у її батька в 1953 р. радянською владою конфісковано будинок. До шахрайства подружжя залучило вихідця з ОСОБА_6 , екс-голову Яблунівської селищної ради ОСОБА_23 , нині мешканця Івано-Франківська, «щирого українця», який добре знав, що на балансі виконкому селища і Яблунівської районної лікарні такий будинок не значиться. Очолюваний ним виконком селища своїм рішенням забирає в учительки ОСОБА_24 будинок, який нібито був колись власністю ОСОБА_25 , та 24 грудня 1993 р. у додаток ще й, всупереч діючому на той час законодавству, й земельну ділянку, хоча педагог згоди на вилучення своєї присадибної ділянки не давала, передає ОСОБА_26 . Потерпіла звернулась у Косівський районний суд. А 12 жовтня 1994р. суддя Сабодах Б.В. іменем України узаконив цей факт рейдерства. Пізніше його утвердив ОСОБА_27 суддя Івано-Франківського обласного суду. Так вчителька ОСОБА_28 опинилась на вулиці з двома малолітніми дітьми: дочкою і сином. Як видно з матеріалів рішення Яблунівського райвиконкому від 6 липня 1956р., насправді ОСОБА_29 свій будинок продав не тільки за межі села, але й району2 (міститься посилання на джерело Див.: Додаток 6-6в).

Отож у цієї родини радянська влада ніколи ніякого будинку не конфісковувала. Цей факт добре відомий районній і обласній прокуратурам, районному і обласному відділам народної освіти, екс-голові Косівської районної адміністрації ОСОБА_30 та його заступнику ОСОБА_31 . Теперішні бюрократи державних органів, зокрема, районний прокурор ОСОБА_32 , роблять вигляд, що нічого не сталося і так має бути… До речі, завідувач Косівським районним відділом освіти ОСОБА_33 не став на захист ОСОБА_28 і приховав від педагогічної громадськості Косівщини цей злочин свого підлеглого М. Линдюка, який нині працює учителем, викладаючи дисципліну «Захист Вітчизни» в Брустурівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів. Отже, виходить, що серед цих чиновників, які живуть за рахунок народу, немає жодного порядного, а червоні не червоніють… Тут слід додати: якби зібрати всі сльози цієї жінки разом, то вийшло би озеро, в якому втопивбися не тільки сам ОСОБА_34 із родиною і Д. Сіреджуком, але й всі їх покровителі.

Другим «подвигом» ОСОБА_11 є глум над репресованою радянською тоталітарною системою ОСОБА_35 , матір`ю загиблого при виконанні службового обов`язку майора міліції ОСОБА_36 . Земельна ділянка репресованої межувала з присадибною землею ОСОБА_21 . Останній, коли репресована перебувала в місцях позбавлення волі, самовільно її обробляв і в 1957 р. зробив спробу закріпити за собою, але очолюваний ОСОБА_37 відмовив йому в задоволенні заяви, разом з тим не подав до правоохоронних органів матеріали про самовільне захоплення чужої земельної ділянки. По смерті батька дочка ОСОБА_38 , разом із своїм дорогим супругом ОСОБА_39 , далі обробляли самовільно захоплену у держави земельну ділянку батька і репресованої (на той час земля у спадщину рідним не передавалась, оскільки була державною, - П.С.). Коли репресована на основі Закону України «Про реабілітацію» порушила питання про повернення земельки, то послушний М.Линдюку виконком Космацької сільради 25 травня 1993 р. замість питання притягнення до відповідальності винних, всупереч діючому на той час законодавству, надає дружині ОСОБА_22 спірну земельну ділянку. Отак, на цей раз, уже вдруге, покривджено українською владою жінку-патріотку, мати офіцера української міліції. Про таких слуг народу, а точніше «Демократичних» диктаторів, говорять: « ІНФОРМАЦІЯ_2 » або «За гроші і горобці закукурікають» Чи не так?.. Чи не правда це?..3 (міститься посилання на джерело Див.: Додаток 7-7г.).

Третім «подвигом» ОСОБА_11 є закріплення очолюваним ним виконкомом сільського органу самоврядування громадської просвітянської землі, відомої в селі, як кооперативний город, під магазин ОСОБА_18 , яку в 1910 р. космацькій громаді надав ОСОБА_40 (дід ОСОБА_41 - ОСОБА_42 ) під «Народний дім» та кооперативний магазин. На ньому проводили святкування 100-річчя з дня народження Кобзаря, а 14 квітня 1913р. космацькі січовики урочисто зустрічали посла Галицького сейму, батька січового руху ОСОБА_43 (міститься посилання на джерело Громадський голос. 1913. 4 липня. С. 8.).

Прозваний в народі кооперативний город з самого початку до побудови В. Чудновим магазину, в недільні і святкові дні був улюбленим місцем відпочинку космачан. На нім теж перед жителями села виступали посли польського сейму. Зокрема, на ньому 28 серпня 1928 р. звітувала космацьким гуцулам про свою роботу в польському сеймі видатна діячка жіночого руху ОСОБА_44 . 9 серпня 1936 р. на кооперативному городі сільські просвітяни провели окружне свято «Просвіти». Тут 1938 р. на святі «Просвіти» побував посол Сейму Польщі, війт ОСОБА_45 -Доників. Пізніше на цім святім для кожного космачанина місці одного дня «золотого» вересня 1939р. лунав голос генія українського народу ХХ ст. Олександра Довженка тощо5 (міститься посилання на джерело ДАІФО Ф. 2. Оп. 1. Спр. 2279. Арк. 60; - Ф. 9. Оп. 1 . Спр. 47. Арк. 37зв.; інформація респондента ОСОБА_46 . Записано у квітні 2008 р.).

Обидва колишні комуністи добре знали, що така історична і культурна місцина пам`ятка охороняється законом і не підлягає приватизації, але закони не для них. Ось так приятелі ОСОБА_34 і ОСОБА_47 плюнули в душу всій сільській громаді. Останній б`є себе в груди, що він патріот села і Гуцульщини, але будучи на високих постах в обласному центрі і одним із когорти найбагатших людей Прикарпаття, нічого не зробив для ОСОБА_6 , хоча міг би сам перетворити його в другий Буковель, добудувати на свої кошти сільську школу чи відремонтувати колись покладену стратегічну військову автомобільну дорогу Космач Прокурава, ОСОБА_6 Луча. Цим обезсмертив би себе навіки, але ні… У нього більш поважні діла: хворобливе марення з моменту отримання Україною незалежності будь-якою ціною потрапити до Верховної Ради України. На це в нього час і кошти є… При останніх президентських виборах очолював виборчий штаб ОСОБА_48 в Прикарпатті. За ці «заслуги» перед Партією Регіонів потрапив до українського парламенту6 (міститься посилання на джерело ОСОБА_49 Як регіонал ОСОБА_50 у ОСОБА_51 / ОСОБА_52 - ОСОБА_53 // Високий замок. 2010. 25 листопада 1 грудня. С. 1, 4.).

За ОСОБА_13 тягнеться шлейф і ряд інших «славних справ». Цьому діячеві Івано-Франківський міський суд 11 листопада 2005 р. дав таку політичну характеристику:

«Відповідач, працюючи на посаді голови Космацької сільської ради, в 1989 році негативно ставився до національної символіки України і переслідував студентів зі Львова, які таку символіку використовували, не стояв на позиціях історичної справедливості. Відповідач неодноразово порушував права громадян на тримання земельних ділянок, товарів за здане державі молоко, використовував службове становище у власник інтересах, видавав неправдиві довідки, давав неправдиві показання суду, впливав на хід виборів сільського голови в 1994 році. Коли відповідача не обрали на посаду голови сільської ради, той саботував роботу сесії сільської ради»* (міститься посилання на джерело Див.: Додатки 8-8в.).

Нахабно ОСОБА_34 вів себе тому, що мав покровителів екс-керівників району в особі ОСОБА_54 , ОСОБА_55 , а пізніше ОСОБА_56 та ін. їм подібних, які привели ОСОБА_57 до економічного колапсу. Серед гуцулів перший запам`ятався тим, що в районі розбазарювались наліво і направо державні кошти і майно, апогеєм зловживань службовим становищем місцевих бюрократів пенсіонерам не виплачувалась своєчасно пенсія, а держбюджетникам заробітна плата, тому виникали страйки лікарів і вчителів; переслідували чесних журналістів та науковців7 (міститься посилання на джерело ОСОБА_58 , що заманеться / ОСОБА_59 // Гуцульський край. 1994. 23 червня. С. 3; ОСОБА_60 на Львівщину, бо донечку заберемо в могилу / М. Приймак // Західний кур`єр. 1993. 16 жовтня. С. 3; ОСОБА_61 . Споруди за гроші одних, а користають інші / І. Никорович // Галичина. 1995. 25 жовтня. С. 6; ОСОБА_62 не розуміє / ОСОБА_63 // Галичина. 1995. 9 серпня. С. 6; Владика Б. Косівські парадокси / Б. Владика // Галичина. 1996. 15 листопада. С. 4; ОСОБА_64 мільярд пенсійних / ОСОБА_63 // Галичина. 1997. 20 березня. С. 2; ОСОБА_65 ОСОБА_66 / ОСОБА_67 // ОСОБА_68 і долі. Косів : Писаний камінь, 2001. С. 200; Див.: Додаток 9)…»

На сторінці 344 міститься інформація такого змісту.

« ОСОБА_69 народився … (біографічні дані) … з 1 січня 1990 р. служить в органах міліції на посадах дільничного інспектора в Березові (1990 1996), старшого дільничного в Космачі (1996 1998) та черговим Косівського райвідділу міліції. У 1999р. був визнаний кращим дільничним інспектором Косівщини. Розкрив ряд тяжких і резонансних у районі злочинів, за що заохочувався правами начальника райвідділу та обласної міліції. Мав спеціальне звання майор міліції. Щоправда, не завжди стояв на стороні ОСОБА_70 . Зокрема, він залишив свою дільницю і разом з екс-головою ОСОБА_39 поїхав до Яблунева, де останній у його присутності зірвав замок і повикидав речі вчительки ОСОБА_20 , самовільно вселився в її будинок, не маючи рішення суду про її виселення і на вселення, тобто ОСОБА_71 був учасником рейдерства бандита з державними повноваженнями і наруги на беззахисним педагогом…»

Джерела та література:

1. Інформація Респондента ОСОБА_72 . Записано 24 травня 2000р.

2. ОСОБА_73 / ОСОБА_74 // Гуцульський край. 1998. 12 грудня. С. 3.

3. ОСОБА_75 . Акришотах новий голова / А. Мудрицька // Гуцульський край. 2001. 7 липня. С. 1.

4. ОСОБА_76 . Завоював авторитет / ОСОБА_77 // Гуцульський край. 2002. 30 червня. С. 1.

5. ОСОБА_78 . День міліції світо Всенародне / ОСОБА_79 // Гуцульський край. 1999. 18 грудня. С. 2.

На сторінці 354 (Післяслово) міститься така інформація.

«… На жаль цього не скажеш про ОСОБА_23 з присілку ОСОБА_80 , ОСОБА_81 , які за своїм суспільним становищем могли би прислужити селу, але воно для них чуже, а люди для них гої; про колабораціоніста КДБ УРСР Миколу ОСОБА_82 , який зганьбив не тільки себе, але й ОСОБА_6 у часи горбачовської перебудови, коли у львівських студентів, які приїхали до села з національною символікою, її привселюдно виривав, і в перші роки становлення української державності, довів ОСОБА_6 до повного економічного занепаду…».

Книга вийшла друком у 2011році.

Весь тираж книг « ІНФОРМАЦІЯ_1 », як зазначає сам відповідач, за виключенням трьох книг, зберігається у нього.

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_2 зазначав, що відповідач видав книгу « ІНФОРМАЦІЯ_1 », у якій на відповідних сторінках міститься наклепницька інформація щодо нього, при цьому частково зазначена ним інформація, яка визнана наклепницькою згідно судового рішення від 11.10.2002, яке набрало законної сили, була предметом перевірки у Європейському суді з прав людини. Оскільки інформація, яка міститься відносно нього у книзі «Космач над Пістинькою» є наклепницькою та недостовірною, просив зобов`язати відповідача її спростовувати. Також стверджував, що своїми діями відповідач йому завдав моральної шкоди, яку оцінював у 200000 грн.

Заперечення відповідача з приводу заявлених позовних вимог фактично зводилися до того, що твердження про особу позивача, а також характеристика його дій, є оціночним судженням щодо дій службової особи (позивача) як шахрая і рейдера, при цьому у книзі є посилання на докази, на підставі яких зроблено такі оціночні судження. Крім цього, позивач, будучи публічною особою повинен був розуміти, що його дії можуть піддаватись жорсткій критиці, чим і є по суті поширена про нього інформація, яка за таких обставин та будучи оціночними судженнями, не може вважатись наклепницькою або недостовірною. Також, подав заяву про застосування строків позовної давності, оскільки книга в редакції 2011 року, а позивач звернувся до суду лише у 2017 році, заперечував щодо поширення книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 » на ХІХ Гуцульському фестивалі в Косові, наклад книги, за виключенням трьох книг, знаходиться у нього вдома, а доводи позивача про продаж такої дев`яти особам, не підтверджено жодними доказами.

Колегія суддів перевіряючи законність оскаржуваного рішення виходить з такого.

Стаття 3 та стаття 28 Конституції України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності.

Згідно із статтею 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Разом з тим, відповідно до частини 1 статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Згідно із частиною 4 статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Право на повагу до гідності та честі відноситься до особистих немайнових прав фізичної особи, які не мають економічного змісту (статті 269, 270 ЦК).

Згідно із ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Відповідно до ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканість своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Підставою для задоволення позову у справах про захист ділової репутації фізичної та юридичної особи є сукупність усіх обставин юридичного складу правопорушення, а саме: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

При розгляді справ про захист гідності та честі, ділової репутації фізичної особи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність таких юридично важливих обставин, як поширення інформації, наявність особи стосовно якої поширена інформація, недостовірність поширеної інформації, порушення особистих немайнових прав особи.

Так, під інформацією необхідно розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (ст. 1 Закону України «Про інформацію»).

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Тобто, поширенням інформації, зокрема, є її пубілікація у книзі.

Враховуючи те, що під поширенням інформації розуміється доведення її до відома хоча б одній особі, тому оскільки три книги у відповідача відсутні, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що поширення інформації відбулося, оскільки після того, як книга була опублікована, встановити коло фактичних і потенційних читачів є неможливо, крім цього виходячи із позиції відповідача, написання цієї книги відбулось з метою доведення її змісту до відома громадськості, тобто необмеженої кількості осіб, позивача, зокрема.

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейський суд з прав людини» є джерелом права в Україні, неодноразово наголошував, зокрема у рішенні від 28 березня 2013 року у справі «Нова газета» та Бородянський проти Росії», що втручання в свободу вираження власних думок та поглядів порушує свободу висловлення думки в трьох випадках: якщо воно здійснено не на підставі закону, якщо воно не переслідує допустимої мети або якщо воно порушує баланс між метою, заради якої здійснено втручання, і свободою вираження думки.

Європейський суд з прав людини також підтвердив, що правдивість оціночних суджень не припускає можливості доказування, і оціночні судження дійсно слід відрізняти від фактів, існування яких може бути підтверджене, та виділив три можливі варіанти фундаменту, на якому можна побудувати свою оцінку: факти, що вважаються загальновідомими; підтвердження висловлювання яким-небудь джерелом; посилання на незалежне дослідження.

Таким чином, фактичні твердження та оціночні судження є різними поняттями, а розмежовування цих термінів лежить в основі захисту права на гідність та честь, як особистих немайнових прав.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини від 07 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії»).

У рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд також розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

При цьому, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативна інформація поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь - яких інших дій і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції в частині доцільності поділу поширеної відповідачем про позивача інформації, яка розміщена у книзі «Космач над Пістинькою» на три види та дослідженням, чи є кожнка із видів твердженням про факти чи оціночним судженням.

Перший вид, це інформація про рейдерське захоплення тестем позивача ОСОБА_83 будинку, який належав учительці ОСОБА_16 , вчинене у змові з дільничним інспектором ОСОБА_84 .

Другий вид, це інформація про захоплення дружиною позивача, за сприяння самого позивача, як голови Космацької сільської ради, земельної ділянки, яка в минулому належала ОСОБА_17 , а після її депортації до місця позбавлення волі, була самовільно захоплена тестем позивача ОСОБА_85 .

Третій вид, це інформація про те, як очолюваний позивачем виконком в процесі приватизації передав земельну ділянку під магазин ОСОБА_18 (Член депутатської фракції Партії регіонів у Верховній Раді України, народний депутат України з 30.03.2010р. по 12.12.2012р.), хоча така земельна ділянка, відома в селі як кооперативний город, є історичною пам`яткою, охороняється законом та не підлягає приватизації.

Так, за авторства відповідача була видана книга «Старожитності Косівщини. Історичні нариси», де на сторінках 12-13 відповідач опублікував інформацію такого змісту:

«…Як необмежений удольний князь поводиться голова Космацької сільради ОСОБА_34 . Перед минулими виборами він розігнав сільську виборчу комісію, підібрав відданих собі людей і на п`ять днів пізніше встановленого законом про вибори терміну подав у комісії район на затвердження список нового складу комісії. Ця виборча комісія на добу продовжила час «підрахування» голосів за ОСОБА_11 та вгодних йому депутатів. Згодом він учинив наругу над інвалідом першої групи ОСОБА_86 : рішенням сільвиконкому відібрано в нього загальний наділ і передано тесляреві, який будував М. Линдюкові літню кухню. Про ці кричущі факти беззаконня знають у Косівській райдержадміністрації (голова ОСОБА_87 ), однак ніяк е знайдуть часу на їх усунення. Правда, тут швидко полагодили справу повернення ОСОБА_88 конфіскованого й переданого Яблунівській селищній лікарні будинку його тестя, який колись учинив розкрадання державного майна у великих розмірах. Дуже прикро, що в Косівськомцу районі окремі посадові особи не державну мужі, а п`явки й зрадники краян, які свідомо підривають авторитет молодої держави в очах населення. Як колись на феодалів, а так і тепер на них немає ніякої управи, а тому вони діють так зухвало й безкарно. Із-за таких випадкових і продажних «керманичів» незалежна Україна не може зіп`ястись на ноги…».

Таким чином, питання про захоплення будинку тестем позивача вже було предметом публікації відповідача.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14.10.2002 (т. 1 а.с.14-18), яке в цій частині залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-франківської області від 12.02.2003р. (т. 1 а.с.14-16) та ухвалою Верховного Суду України від 01.06.2004 (т. 1 а.с.11-13 т.1), позов ОСОБА_2 задоволено частково та серед іншого, визнано такими, що не відповідають дійсності відомості в публікації книжки « ОСОБА_15 », в тому числі про обставини захоплення тестем позивача будинку який належав учительці ОСОБА_16 .

При цьому, як зазначив суд у цьому рішенні, недостовірність такої інформації спростовується рішенням Косівського районного суду від 12.10.1994 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_89 про усунення перешкод в користуванні будинком та визнання свідоцтва про приватизацію його ОСОБА_89 недійсним.

Зазначені рішення, в тому числі на предмет їх відповідності вимогам ст. 10. Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, були предметом перевірки у Європейському суді з прав людини у справі «Сіреджук проти України», за наслідками розгляду якої (рішення від 21.04.2016) ЄСПЛ не знайшов порушень цієї норми.

Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначив: «у цій справі суть позову про захист честі, гідності та ділової репутації стосувалась точності трьох конкретних тверджень про такі факти, як те, що голова порушив законодавство про вибори з метою отримати у них сприятливий для себе результат, що він був організатором позбавлення інваліда його земельної ділянки на користь свого приятеля та що його сім`я корупційним шляхом заволоділа будинком. Суд зазначає, що ці обвинувачення, сформульовані як прямі твердження про потенційно кримінальні зловживання, були досить серйозними. Суд також нагадує, що коли робляться твердження щодо поведінки третьої особи, деколи може бути важко встановити різницю між твердженнями щодо фактів та оціночними судженнями (див. згадане рішення у справі «Кумпене та ОСОБА_90 », п. 99). Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав (там само). Відповідно Суд не вбачає проблеми у тому, що національні суди вимагали від заявника обґрунтування тверджень щодо фактів, які лежали в основі висловлених ним думок, які за відсутності достатніх доказів, могли вважатися наклепницькими. Слід також зазначити, що сам заявник у своїх заявах до національних судів та до Суду вважав зазначені твердження щодо фактів «правдивими» та надавав численні документи, які, на його думку, доводили правдивість його тверджень. Хоча деякі речення оскаржуваного тексту (а саме, перше речення, в якому ОСОБА_91 порівнювалась з поведінкою «удольного князя», та останні речення, в яких заявник висловлював загальну думку про корумпованих посадовців) безсумнівно були оціночними судженнями, Суд доходить висновку, що вони були настільки глибоко переплетені із загальними фактологічними відомостями, що той факт, що національні суди у своїх рішеннях не розглядали їх окремо, сам по собі не порушує ніякого питання у цій справі.» (п. 83)».

Європейський суд з прав людини прийшов висновку, що втручання у права заявника за ст. 10 Конвенції відповідало «нагальній суспільній потребі» і як наслідок, не знайшов порушення цієї норми.

Крім цього, вказуючи про те, що «потерпіла звернулась до суду», відповідач, діючи чи то умисно, чи то під впливом грубої помилки, чомусь взагалі не згадує той факт, що первинно з позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою звернулась не «потерпіла», якою за змістом книги є ОСОБА_92 , а дружина позивача ОСОБА_93 .

Колегія суддів погоджується з тим, що у справі, яка розглядається, як і в попередній справі (яка була предметом перевірки Європейського суду з прав людини) твердження відповідача про особу позивача, які містяться на сторінках 6-10, 344 книги «Космач над ОСОБА_3 », по своїй суті та змістовому навантаженні зводяться до вчинення ним кримінальних правопорушень під час перебування на посаді голови Космацької сільської ради, відтак потребує належного обґрунтування тверджень щодо таких фактів.

Навіть тоді, коли твердження є насправді оціночним судженням, пропорційність втручання може залежати від наявності достатньої фактичної основи для оскаржуваного твердження, оскільки навіть оціночне судження, якщо під ним немає щонайменшого фактичного підґрунтя, може бути визнано таким, що переходить межу» («Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria), 1986 р.; «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria), 2001 р.; «Діханд та інші проти Австрії» (Dichand and Others v. Austria), 2002 р.).

Навіть якщо висловлення є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя (п. 47 рішення DeHaes Gijsels v. Belgium, п. 42 рішення «Українська Прес-Група» проти України»).

Погоджуючись із висновком суду про те, що твердження відповідача є наклепом, колегія суддів виходить із того, що правдивість тверджень відповідача не може підтверджуватися посиланням на зазначені додатки № 6-6в, оскільки довідка від 20.11.2000, яка є додатком № 6 (а.с.211 т.1, сторінка № 361 книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), за своїм юридичним змістом є документом інформаційного характеру і не може спростовувати рішення суду від 12.10.1994, яким спростовано твердження відповідача про рейдерське захоплення будинку, при цьому, додатки 6а та 6б (а.с.220 т. 1, сторінки 362, 363 книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») не мають доказового значення правдивості твердження відповідача щодо цих обставин, тому судом не досліджувалися.

В свою чергу, посилання в цій частині на джерело інформації ОСОБА_94 , як роса на сонці … // Обрій. 1996. 2 березня. С. 1; Див.: Додаток 5 (а.с.224 т.1, сторінка № НОМЕР_1 книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 » також не має правового значення, оскільки таке посилання стосується тверджень відповідача про діяльність позивача, яка призвела до економічного занепаду села Космач, а не щодо захоплення будинку учительки.

З аналогічних підстав суд першої інстанції задовольнив і вимоги позивача про спростування інформації щодо захоплення дружиною позивача, за сприяння самого позивача як голови Космацької сільської ради, земельної ділянки, яка в минулому належала ОСОБА_17 та про те, як очолюваний позивачем виконком в процесі приватизації передав земельну ділянку під магазин ОСОБА_18 .

Так, інформація про захоплення земельної ділянки ОСОБА_17 не мітить будь-яких доказів, які вказували на правдивість такої інформації, при цьому відповідач обмежився виключно посиланням на документи додатки 7-7г (сторінка № 365-369 книги « ІНФОРМАЦІЯ_1 »), однак аналіз таких свідчить лише про те, що ОСОБА_95 роз`яснювалась процедура одержання земельної ділянки в користування, у відповідь на її скаргу про долучення земельної ділянки, яка знаходиться у користуванні ОСОБА_82 та ОСОБА_96 (додаток 7б), а також надавалась відповідь голові Косівської районної ради народних депутатів та самій ОСОБА_5 (додаток 7в) щодо претензій до земельної ділянки, яка закріплена рішенням Виконкому сільської ради 22.05.1991 і рішенням сьомої сесії сільської Ради від 07.05.1991 і які приватизовані ОСОБА_93 шістнадцятою сесією сільської Ради 21.05.1993. Додаток № 7г взагалі є відповіддю на запитання ОСОБА_97 щодо користування земельною ділянкою після спадкування будинку та не може вказувати на правдивість тверджень відповідача про захоплення земельної ділянки ОСОБА_98 .

Поряд з цим, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що навіть за умови належності земельної ділянки ОСОБА_17 , у разі порушення права особи на землю, захист цього права відбувається в судовому порядку і лише за наслідками вирішення такого спору можна робити ті чи інші судження, відтак обраний відповідачем спосіб висловлення своїх критичних поглядів та контекст, в якому їх було оприлюднено, не забезпечують застосованість норми «високої терпимості».

Що стосується інформації про те, як очолюваний позивачем виконком в процесі приватизації передав земельну ділянку під магазин ОСОБА_18 , така не містить інформації про докази, які підтверджують правдивість тверджень про сприяння позивача у приватизації земельної історичної пам`ятки.

Крім цього, для захисту історичних пам`яток встановлювався окремий механізм, який міг би реалізувати сам відповідач, зокрема на підставі ЗУ РСР «Про охорону і використання пам`яток історії та культури», а з 12.07.2000 Закону України «Про охорону культурної спадщини».

Що ж стосується інформації про те, яку політичну характеристику позивачу надав Івано-Франківський міський суд 11.11.2005, така є перекрученням, оскільки не суд, а сам ОСОБА_1 такими доводами доводив обґрунтованість своїх вимог, тому суд лише зазначив про такі доводи в описовій частині рішення (а.с. 9-10 т.1).

Що стосується доводів відповідача про те, що позивач був публічною особою, межа критики якого є значно ширшою, колегія суддів виходить з того, що межі широкої критики публічної особи не можуть виключати критеріїв свободи вираження поглядів, які відповідно до практики ЄСПЛ можуть підлягати обмеженням, зокрема, в частині визначення меж прийнятної критики, яка повинна бути підтверджена не те що повністю достовірними, а прийнятними та переконливими доказами.

Зі змісту пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» випливає, що при вирішенні спорів, пов`язаних з поширенням інформації стосовно приватного життя публічних осіб, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) про право на недоторканість приватного життя.

У вказаній Резолюції зазначено, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (абзац п`ятий пункту 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Враховуючи те, що у справі яка розглядається, твердження відповідача, які містяться на сторінках 6-10, 344 книги « ОСОБА_6 над ОСОБА_3 » спрямовані на створення у необмеженої кількості читачів однобічної думки про причетність позивача до кримінальних схем, пов`язаних із зловживанням службовим становищем, що є достатньо серйозним звинуваченням, тому за відсутності переконливих доказів про правдивість таких тверджень вони підлягають спростуванню незважаючи на те, що зроблені по відношенню до позивача як публічної особи.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що за відсутності належних обґрунтування відповідних тверджень щодо фактів, викладених відповідачем ОСОБА_1 у книзі «Космач над Пістинькою», такі є наклепницькими.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить переконання про те, що вирішуючи спір суд першої інстанції надав належну оцінки поняттю відомостей фактичного характеру та розмежував такі відомості від думок, поглядів, критичних висловлювань, ідей, оцінок, висловлених відповідачем в порядку реалізації конституційного права на свободу думки і слова.

Крім цього, з матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що оспорювана інформація дійсно була поширена відповідачем.

Більше того, поширена інформація є не тільки недостовірною, а й такою, що порушує особисті немайнові права, порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Що стосується доводів апелянта про пропуск позивачем позовної давності звернення до суду, і як наслідок безпідставність висновків суду першої інстанції про не застосування наслідків спливу позовної давності, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до роз`ясень, які викладені у п. 23 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації випливають із порушення особистих немайнових прав, тому згідно із пунктом 1 частини першої статті 268 ЦК позовна давність на них не поширюється, крім випадків, встановлених законом, зокрема пунктом 2 частини другої статті 258 ЦК України і статтею 37 Закону про пресу.

Оскільки судом не встановлено винятків, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 258 ЦК України та ст. 37 ЗУ «Про друковані засоби масової інформації (пресу» в Україні», а книга «Космач на Пістинькою» не є друкованим засобом масової інформації, суд першої інстанції правильно не застосував наслідки спливу позовної давності звернення позивача з позовом до суду.

В свою чергу, згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4. ч. 2 ст. 23 ЦК України).

Як роз`яснено у п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати зокрема у: приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях .

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині заподіяння моральної шкоди врозмірі 200000 гривень, позивач свої доводи в цій частині зводив до того, що поширення відповідачем відповідної інформації про нього привело до значного погіршення стану його здоров`я, необхідності лікування та як наслідок отримання другої групи інвалідності, відтак завдало істотної моральної шкоди.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, як про це зазначив Пленум ВСУ в п. 5 Постанови № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що внаслідок публікації відносно позивача згаданої вище інформації, правдивість якої не підтверджена достатньо переконливими доказами, останній зазнав моральних страждань, оскільки така інформація за своїм змістом спрямована на приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, який в минулому був державним діячем, а на даний час є учителем в школі, де викладає дисципліну «Захист Вітчизни».

Очевидно, що публікація відносно нього інформації, яка за своїм змістом є не просто негативною, а створює у стороннього спостерігача однобічну думку про причетність позивача до вчинення кримінально караних діянь, призвела до виключно негативних емоцій, переживань та моральних страждань, що вказує на обґрунтованість вимоги про відшкодування моральної шкоди.

Виходячи з засад справедливості, добросовісності та розумності, відсутності доказів про причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та станом здоров`я позивача, факту попереднього звернення до суду з приводу поширення недостовірної інформації про захист честі, гідності та ділової репутації, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що розмір моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. достатньою мірою відповідатиме ступеню спричинених позивачу моральних страждань.

При цьому, суд звернув увагу позивача, що вимога про стягнення моральної шкоди не може обґрунтовуватися спонуканням відповідача припинити публікацію недостовірних відомостей, оскільки таке не узгоджується з правовою природою моральної шкоди.

З наведених підстав, колегія суддів не приймає до уваги заперечення ОСОБА_2 на апеляційну скаргу в частині збільшення розміру моральної шкоди та окреме клопотання про це, при цьому звертає увагу на те, що слідуючи принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках, тому за відсутності доказів про оскарження позивачем рішення в частині визначення розміру моральної шкоди, підстави для збільшення розміру такої відсутні.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд правильно встановив фактичні обставини справи, застосував матеріальний закон та дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні.

Відповідно до ст. 375ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 24 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 13 жовтня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

Р.П. Цяцяк