ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4427/20 Справа № 213/4954/19 Суддя у 1-й інстанції - Алексєєв О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Барильської А.П.

суддів - Бондар Я.М., Зубакової В.П.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач Публічне акціонерне товариство «Південний гірничо збагачувальний комбінат»

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК, України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року, яке ухвалено суддею Алексєєвим О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст рішення складено 19 листопада 2019 року, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» (надалі ПАТ «ПівдГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи на виробництві.

Позов мотивовано тим, що позивач є сином ОСОБА_2 , який з 03 грудня 1982 року по 03 січня 1993 року працював на Південному гірничозбагачувальному комбінаті, правонаступником якого є ПАТ «ПівдГЗК». 26 грудня 1982 року під час виконання трудових обов`язків на підприємстві відповідача ОСОБА_2 був травмований, про що складено Акт №35а про нещасний випадок на виробництві від 27 грудня 1982 року. Згідно п.11 вказаного Акту причиною нещасного випадку є: необережність потерпілого при вивантаженні запасних частин в зимовий період року. В результаті нещасного випадку батько позивача отримав тяжку черепно-мозкову травму у зв`язку з чим вимушений був постійно лікуватися і приймати ліки. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача помер, причиною його смерті є наслідок перенесеної черепно-мозгової травми 1982 року у вигляді посттравматичного арахноінцефаніту.

На момент смерті батька позивачу було 2 роки. Позивач втратив рідну людину, був позбавлений батьківського піклування і турботи на все життя, оскільки відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, що негативно позначається на душевному та фізичному стані. Негативні зміни у його сім`ї є незворотними. Усвідомлення того, що його життя могло б скластися по іншому, якщо б батько не помер, завдає йому ще більшого душевного болю та моральних страждань. Завдану моральну шкоду він оцінює в 207 812,00 грн., тому просив стягнути її з відповідача.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «ПівдГЗК» на користь держави судовий збір у розмірі 2 000 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «ПівдГЗК» ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що судом не взято до уваги, що причинно-наслідковий зв`язок смерті батька позивача з отриманим раніше ушкодженням здоров`я на підприємстві відповідача не підтверджено висновками відповідних медичних закладів.

Крім того, апелянт зазначає, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст.440-1 ЦК України для вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди, та як остання не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю працівника на виробництві.

Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, таким, що не відповідає роз`ясненням, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної шкоди».Звертає увагу на те, що визначений судом розмір моральної шкоди не відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.

На думку відповідача, позивачем не надано та не доведено наявність у нього глибоких фізичних та душевних страждань, суттєвих незворотних змін, які відбулись в його особистому житті.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач зазначає про те, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга відповідача не ґрунтується на порушенні судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права при ухваленні рішення по справі, а фактично зводиться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву позивача на апеляційну скаргу відповідача, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач є сином ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 9).

За життя ОСОБА_2 працював з 03 грудня 1982 року по 28 листопада 1986 року на посаді електрослюсаря чергового з ремонту обладнання, з 28 листопада 1986 року по 06 січня 1993 року помічником машиніста електровозу на Об`єднаному підприємстві Криворізького Гірничо збагачувального комбінаті, правонаступником якого є ПАТ «ПівдГЗК». 06 листопада 1993 року звільнений за згодою сторін (а.с. 11-14).

Відповідно до п. 11 Акту № 35 «а» про нещасний випадок від 27 грудня 1982 року, о 10 годині 15 хвилин 26 грудня 1982 року під час виконання трудових обов`язків з потерпілим ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав забій голови (а.с. 10-17).

Відповідно до 11.2. Акту, причиною нещасного випадку є необережність потерпілого ОСОБА_2 при вивантаженні запасних частин в зимову пору року(а.с. 12).

Відповідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 23 листопада 1995 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 33 років, причинної смерті є наслідки перенесеної черепно-мозкової травми у 1982 році у вигляді посттравматичного арахноінцефаніту (а.с. 10).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов`язок з відшкодування моральної шкоди на ПАТ «ПівдГЗК», суд першої інстанції виходив із того, що наявний причинний зв`язок виробничої травми, що стався з батьком позивача 26 грудня 1982 року та смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 настала внаслідок отриманої ним травми, тому позивач на підставі ст. 440-1 ЦК України має право для відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для стягнення моральної шкоди, та із визначеним судом розміром моральної шкоди, з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскільки, смерть батька позивача настала в 1995 році, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо застосування до спірних правовідносин сторін положень статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року.

Згідно зі статтею 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діянням іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати.

Необхідною умовою виникнення зобов`язання по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди, є заподіяння цієї шкоди. Під шкодою в праві прийнято розуміти всяке применшення блага, що охороняється правом. Благо, що охороняється правом, може бути майновим або особистим немайновим. Внаслідок цього і шкода, що заподіюється благам, що охороняються, може бути майновою і моральною (немайновою). Вказуючи на моральну (немайнову) шкоду, що підлягає відшкодуванню, частина перша статті 440-1 ЦК України не визначає її поняття. Визначення цього поняття міститься в правових нормах спеціальних законів, що регулюють певні види суспільних відносин і передбачають право громадян та організацій на відшкодування моральної (немайнової) шкоди (наприклад, статті 1, 33, 34 Закону «Про зовнішньоекономічну діяльність», стаття 10 Закону «Про режим іноземного інвестування», стаття 24 Закону «Про захист прав споживачів», стаття 44 Закону «Про авторське право і суміжні права», стаття 12 Закону «Про охорону праці» та ін.). Разом з тим, враховуючи особливості правового регулювання суспільних відносин цими законодавчими актами, у відповідних нормах про поняття моральної (немайнової) шкоди, встановлюються і різні її критерії. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, не містить будь-яких обмежень відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Отже, відповідно до статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 рокуфізична або юридична особа має право вимагати відшкодування моральної (немайнової) шкоди у разі порушення її прав неправомірними діями в будь-яких цивільних та інших правовідносинах. У вказаній статті міститься пряма вказівка на те, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянинові або організації діяннями іншої особи, і порушила їх законні права, відшкодовується особою, що заподіяла шкоду. Порушення законних прав, указаних в законі осіб, завжди є протиправним. Отже, неправомірна поведінка заподіювача моральної (немайнової) шкоди є необхідною умовою відповідальності, тому суд при розгляді справ цієї категорії зобов`язаний з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння моральних або фізичних страждань, за яких обставин і якими діями (бездіяльністю) вони заподіянні. У статті 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року виявляється дія принципу генерального делікту, закріпленого в статті 440 ЦК України, в редакції 1963 рокув силу якого заподіяння шкоди признається протиправним, якщо особа не була управоважена на її заподіяння.

Стаття 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, є загальною нормою, такою, що регулює деліктні правовідносини. Оскільки моральна шкода, завдана позивачу у зв`язку зі смертю його батька в результаті отримання травми від нещасного випадку на виробництві, не відшкодовується ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», ні на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», ні Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472, така моральна шкода за наявності для цього підстав повинна виплачуватись особою, яка її заподіяла, на підставі статті 440-1 ЦК України в редакції 1963 року, чинного на час виникнення спірних правовідносин.

Як роз`яснено в пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних,психічних,тощо),яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити і з засад розумності, виваженості та справедливості.

Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень, у випадках, передбачених статтями 7, 440-1 Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року, та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зав`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як вбачається з матеріалів справи, отримання черпено мозговой травми у 1982 році в вигляді посттравматичного арахноінцефаніту, що підтверджується Актом № 35 «а» про нещасний випадок від 27 грудня 1982 рок, знаходиться у причинному зв`язку зі смертю батька позивача 23 ІНФОРМАЦІЯ_2 році.

Внаслідок його смерті позивачу спричинено моральну шкоду, пов`язану із втратою рідної людини, внаслідок чого позивач був позбавлений моральної підтримки, назавжди втративши турботу та підтримку близької людини, що призвело до душевних страждань, порушення нормальних життєвих зав`язків.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування.

При цьому, суд першої інстанції правильно виходив з того, що втрата батька завдає позивачу фізичного болю та душевних страждань.

Як вбачається з матеріалів справи, факт смерті потерпілого ОСОБА_2 внаслідок отриманої черепно мозкової травми в вигляді посттравматичного арахноінцефаніту від нещасного випадку під час виконання трудових обов`язків встановлений Актом про нещасний випадок на виробництві №35 «а» від 27 грудня 1982 року та свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23 листопада 1995 року, причиною смерті потерпілого є черепно мозкова травма, отримана останнім у 1982 році у вигляді посттравматичного арахноенцефаліту, що передбачає право членів сім`ї померлого на відшкодування їм моральної шкоди.

Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом не взято до уваги, що причинно-наслідковий зв`язок смерті батька позивача з отриманим раніше ушкодженням здоров`я на підприємстві відповідача не підтверджено висновками відповідних медичних закладів, з огляду на наступне.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №1758 від 27 грудня 2001 року «Про затвердження Положення про медико соціальну експертизу і Положення про індивідуальну програму реабілітації та адаптації інваліда» п. 18 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 лютого 1992 року № 83 «Про затвердження Положення про медико соціальну експертизу і Положення про індивідуальну програму реабілітації та адаптації інваліда» було доповнено розділ ІІІ п.п. «л» згідно якого міські, міжрайонні, районні медико соціальні експертні комісії визначають причини смерті інваліда на підставі лікарського свідоцтва про смерть у випадках, коли законодавством передбачається надання пільг сім`ї померлого.

Відповідно до розділу ІІІ п. 3 Інструкції про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 липня 1995 року № 124 в першій частині пункту 11 лікарського свідоцтва про

смерть, лікар, який заповнює лікарське свідоцтво, повинен чітко і послідовно відобразити патологічні процеси, які привели до смерті і зазначити причини смерті. Основною причиною смерті потрібно вважати те первинне захворювання або травму, які безпосередньо через ряд послідоовних хворобливих процесів призвели до смерті.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п. 11 Акту № 35 «а» про нещасний випадок від 27 грудня 1982 року, о 10 годині 15 хвилин 26 грудня 1982 року під час виконання трудових обов`язків з потерпілим ОСОБА_2 стався нещасний випадок, в результаті якого він отримав забій голови.

Згідно до свідоцтва про смерть, серії НОМЕР_1 від 23 листопада 1995 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у віці 33 років, причинної смерті є наслідки перенесеної черепно-мозкової травми у 1982 році у вигляді посттравматичного арахноінцефаніту (а.с. 10).

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що оскільки встановлення причинно-наслідкового зв`язку медичними закладами підтверджується з 27 грудня 2001 року, то свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 від 23 листопада 1995 року є документом, що підтверджує причинно наслідковий зв`язок смерті батька позивача з отриманим раніше ушкодженням здоров`я на підприємстві відповідача відповідно до Інструкції про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 03 липня 1995 року № 124.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції безпідставно застосував норми ст.440-1 ЦК України для вирішення спору щодо відшкодування моральної шкоди, так як останньою не передбачалося право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданою смертю працівника на виробництві,колегія суддів не бере до уваги, оскільки вищевказана норма закону передбачає регулювання питання відшкодування моральної шкоди на час виниклих між сторонами правовідносин.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що позивачем не надано та не доведено наявність у нього глибоких фізичних та душевних страждань, суттєвих незворотних змін, які відбулись в його особистому житті є безпідставними, оскільки сама по собі смерть рідної людини є для його рідних невиліковною психологічною травмою.

Колегія суддів вважає, що розмір моральної шкоди визначений судом першої інстанції з урахуванням роз`яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачу моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

На думку колегії суддів, розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, судом враховано конкретні обставини по справі, моральні страждання позивача, який втратив підтримку близької людини, яку дуже любив і поважав, свою опору та підтримку, оскільки після загибелі батька, нормальні життєві зв`язки позивача були знищенні, він постійно відчуває почуття туги та самотності і до теперішнього часу не може оговтатись від осягнутого його лиха, досі перебуває у напруженому психічному стані, адже думки про батька постійно переслідують його. Позивач позбавлений батьківського піклування, турботи та любові рідного батька. Перелічені негативні явища у позивача викликають переживання, страждання, стрес, депресію.

У зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди, колегія суддів вважає безпідставними з вищенаведених підстав.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Південний гірничо збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24 січня 2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 09 квітня 2020 року.

Головуючий:

Судді: