справа № 363/4928/19 головуючий у суді І інстанції Котлярова І.Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Сержанюка А.С., Суханової Є.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано 25.12.2009 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка постійно проживає із позивачем. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 04.11.2009 року, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі Ѕ частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно до її повноліття. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15.06.2018 року було задоволено позов ОСОБА_2 та зменшено розмір аліментів з Ѕ частини на 1/5 частину з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10.07.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач зазначила, що всі додаткові витрати на доньку вона несе особисто, однак її доходів не вистачає, оскільки не працює через хворобу, являється інвалідом другої групи. На даний час донька здобуває вищу освіту і потребує постійної матеріальної допомоги, а відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків, щодо утримання дитини мотивуючи тим, що у нього на утриманні знаходяться двоє малолітніх дітей. З 01.09.2019 року донька ОСОБА_3 , є студенткою першого курсу денної форми навчання Інституту філології Київського університету імені Бориса Грінченка, з терміном навчання до 30.06.2023 року. Позивачем частково були сплачені кошти за навчання доньки в університеті в розмірі 11 900, 00 грн., а тому вважає, що з відповідача має бути стягнуто 50% від понесених позивачем додаткових витрат, пов`язаних з навчанням неповнолітньої доньки, а саме у розмірі 5 950, 00 грн. Крім того, позивач вказала, що їх донька має здібності до вивчення іноземних мов та постійно потребує нормального харчування, лікування, профілактичного оздоровлення, придбання необхідного одягу, взуття, речей для розвитку та навчання, книг, канцелярського приладдя, а відповідач в добровільному порядку не приймає у часті у додаткових витратах на дитину. Зазначила, що наявність у відповідача інших осіб на утриманні не звільняє його від обов`язку брати участь у додаткових витратах на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . На підставі викладеного звернулася до суду та просила стягнути з відповідача на її користь понесені додаткові витрати у розмірі 5 950, 00 грн. та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на утримання неповнолітньої дитини відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивачка, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

При цьому зазначає, що позивачем заявлено вимоги про стягнення додаткових витрат, понесених нею ще під час неповноліття дочки, тому на правовідносини поширюється дія ст. 185 СК України. Вважає, що участь у додаткових витратах на дитину є не правом, а обов`язком батьків, незалежно від сплати аліментів, і закон не передбачає можливості повного звільнення особи від участі в таких витратах.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки дана справа, відповідно до п. 1 ч.4 ст. 274 ЦПК України, не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 виданого 30 липня 2009 року.

Відповідно до договору № 153/19д-ІФ від 28.08.2019 року про підготовку фахівця за освітньою програмою першого (Бакалаврського) рівня укладеного між Київським університетом імені Бориса Грінченка, в особі проректора з науково-методичної та навчальної роботи Жильцова О.Б. та ОСОБА_1 для ОСОБА_3 , виконавець бере на себе зобов`язання за рахунок коштів замовника здійснити надання одержувачу освітньої послуги, а саме підготовка на денній формі навчання за освітньо-професійною програмою першого (Бакалаврського) рівня, шифр та найменування галузі «Гуманітрані науки», шифр та найменування спеціальності «Філологія», найменування освітньої програми «мова і література». Період навчання з 01.09.2019 року по 30.06.2023 року. Загальна вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 95 200, 00 грн.

Згідно дублікату квитанції № 0.0..1 від 07.08.2019 року ОСОБА_1 сплатила на користь Київського університету ім. Б. Грінченка оплату за навчання на 1 курсі у сумі 11900, 00 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі № 5/2»А»-3216/2009 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до її повноліття.

15 червня 2018 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363 2633/17 зменшено розмір аліментів, стягуваних рішенням Вишгородського районного суду Київської області у справі № 5/2«А»-3216/2009 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з 1/2 частини до 1/5 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 10 липня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Цим же рішенням суду встановлено, що у ОСОБА_2 є ще двоє малолітніх дітей, на утримання яких останній також сплачує аліменти.

Позивач зазначила, що їх донька має здібності до вивчення іноземних мов та постійно потребує нормального харчування, лікування, профілактичного оздоровлення, придбання необхідного одягу, взуття, речей для розвитку та навчання, книг, канцелярського приладдя, а відповідач в добровільному порядку не приймає участі у додаткових витратах на дитину. Позивач є інвалідом та єдиним її доходом є пенсія, що не дозволяє в повній мірі покривати витрати на гармонійний розвиток доньки. За таких умов, позивач не в змозі самостійно нести додаткові витрати. Відповідач отримує достатній дохід, який складає близько 20 000, грн., щомісячно, для сплати додаткових витрат на утримання їх спільної доньки.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, місцевий суд виходив з того, що витрати заявлені позивачкою по своїй суті не є додатковими витратами у розумінні ст. 185 СК України, оскільки не пов`язані із особливими обставинами, зумовленими певними якостями дитини, її стану здоров`я чи іншими винятковими ситуаціями, а є поточними витратами на забезпечення основних життєвих потреб дитини. Крім того, суд першої інстанції вважав, що у даному випадку позивач має право на витрати пов`язані з навчанням повнолітньої доньки до досягнення нею 23 років, що передбачено ст. 199 СК України, а не ст. 185 СК України. А тому позовні вимоги вважав необґрунтованими та безпідставними.

Оцінюючи висновки суду першої інстанції колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право нa рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, що була ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

За змістом ст. 18 Конвенції суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до вимог ст.185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Отже, виходячи з аналізу статті 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у зв`язку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини.

У п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що до участі у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1489цс17, до особливих обставин закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат, у тому числі у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем 07.08.2019 року понесено витрати на розвиток здібностей дитини у розмірі 11 900 грн. за оплату навчання на першому курсі Київського університету імені Бориса Грінченка. На час понесення відповідних витрат та час звернення до суду з даним позовом донька сторін була неповнолітньою. Вказані витрати виникли внаслідок закінчення неповнолітньою дитиною загальної середньої освіти і необхідністю вступу до вищого навчального закладу. Оплату за перший курс здійснено частково (50%).Вказані витрати підтверджуються матеріалами справи (а.с. 7-8) і на думку колегії суддів не можуть охоплюватися аліментами, які отримує мати на утримання доньки до її повноліття, оскільки на час стягнення алиментів такі витрати, як оплата здобуття вищої освіти на платній формі навчання не передбачалася.

Позивач просила стягнути з відповідача 50% додаткових витрати на оплату навчання неповнолітньої доньки за перший семестр, що є предметом розгляду у даній справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що понесені позивачем витрати на оплату навчання неповнолітньої доньки, ОСОБА_3 є саме додатковими витратами в розуміння ст. 185 СК України - як фактично понесені додаткові витрати на неповнолітню дитину, на яку сплачуються аліменти, обумовлені особливими обставинами, а саме, необхідністю здобуття вищої освіти(платної) ще будучи неповнолітньою.

Отже, колегія суддів не погоджується з доводами відповідача та висновками суду першої інстанції про те, що правовідносини, що виникли між сторонами регулюються ст. 199 СК України, що передбачає утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, оскільки на час понесення витрат (07.08.2019) та звернення до суду з позовом (20.11.2019) дитина була неповнолітньою ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а тому підстави для звернення до суду з позовом, відповідно до ст. 199 СК України були відсутні.

Крім того, позивач у даній справі не просила стягнути матеріальну допомогу у зв`язку з навчанням до досягнення донькою двадцяти трьох років, а також, не ставила питання про стягнення додаткових витрат на повнолітню доньку, відтак вказані судом норми матеріального права не можуть бути застосовані у вказаному випадку.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Колегія суддів, критично оцінює посилання відповідача щодо стягнення з нього заборгованості по сплаті аліментів, оскільки вказані обставини не є підставами для звільнення від стягнення додаткових витрат.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що позивачем надано достатні, належні та допустимі докази, що підтверджують понесені нею додаткові витрати на навчання доньки за перший семестр першого курсу, до досягнення нею повноліття, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини щодо отримання відповідної освіти).

Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню як додаткові витрати, колегія суддів враховує, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково.

В статті 141 СК України закріплено принцип рівності батьків у правах та обов`язках щодо дитини.

Наявність на утриманні інших неповнолітніх дітей та розмір отриманих доходів не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 СК України.

Колегія суддів вважає, що у даній справі відсутні підстави для звільнення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо доньки та компенсації 50% вже понесених додаткових витрат.

Враховуючи, що матеріали справи не містять відомостей, які свідчать про необхідність відступити від принципу рівності батьків у обов`язку щодо утримання дитини і покласти тягар обов`язку щодо додаткових витрат на утримання дитини лише на матір, яка в свою чергу є інвалідом 2 групи, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, під час перегляду справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, тому колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду є незаконним і підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Позовні вимоги задоволено, позивач звільнена від сплати судового збору, тому, вказаний судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави.

За подання апеляційної скарги підлягав сплаті судовий збір у розмірі1 152,60 грн.. Оскільки апеляційну скаргу задоволено, позивач звільнена від сплати судового збору, тому виходячи із принципу співмірності та пропорційності, судовий збір за апеляційний розгляд, також, підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ,) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) 50% додаткових витрати на утримання доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , пов`язаних з оплатою вартості її навчання, в розмірі 5 950,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1 921,00 грн..

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: А.С. Сержанюк

Є.М. Суханова