КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/9743/2020
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд в складі:

Суддя - доповідач: Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

Поліщук Н.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області, постановленого суддею Дубас Т.В. 03 квітня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою,

У С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2018 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою від 04.07.2013 року в розмірі 5000 доларів США, наданих у позику до 04.07.2015 року. В квітні 2018 року позивачем на адресу відповідача, зазначену у розписці, було направлено лист-вимогу про погашення суми позики, проте даний лист повернувся без вручення за давністю зберігання. У жовтні 2018 року позивач звернувся до відповідача із пропозицією про досудове врегулювання спору, яка також була проігнорована відповідачем. Враховуюче зазначене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу у розмірі - 140 424,00 грн., 3% річних - 13757,70 грн., інфляційні втрати у розмірі - 52 939,85 грн., судові витрати по сплаті судового збору у розмірі - 2 071,22 грн. та витрати за надання правової допомоги у розмірі - 6 000,00 грн. Також поновити строки позовної давності.

Заочним рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розпискою залишено без задоволення.

Не погодившись з заочним рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, мотивуючи тим, що судом допущено порушення норм процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими та доведеними. Зокрема зазначає, що відповідачем не надано доказів того, що борг за розпискою ним було повернуто. Також судом не було взято до уваги, що оригінал розписки позивач може надати на вимогу суду.

В суді апеляційної інстанції представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 04.07.2013 року було надано ОСОБА_3 позику - грошові кошти в розмірі 5000 доларів США на строк до 04.07.2015 року. Зазначені обставини підтверджуються доданою до позовної заяви копією розписки, а також не заперечуються відповідачем у наданому на позовну заяву відзиві.

Суду апеляційної інстанції представником позивача було надано оригінал розписки про отримання коштів ОСОБА_3 .

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог по суті, оскільки позивачем не було надано суду оригіналу розписки.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

У частині першій статті 1050 ЦК України встановлено, що у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника.

Розписка є документом, який боржник видає кредитору, підтверджуючи як укладення договору позики, так і його умови, а також засвідчуючи отримання певної грошової суми.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність оригіналу розписки у тієї чи іншої сторони є підтвердженням наявності боргу або факту виконання зобов`язання за договором позики.

Судом встановлено, що позивач передав в борг відповідачу 5000 доларів США, які та зобов`язалася повернути до 04.07.2015 року. Зазначена обставина доведена позивачем , оскільки ним надано до суду оригінал розписки про отримання відповідачем коштів.

Відповідач не надала суду достовірних доказів на підтвердження повернення боргу позивачу.

З позовом про стягнення боргу позивач звернувся до суду у листопаді 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Відповідач просила застосувати строк позовної давності у відзиві на позовні вимоги ( а.с.42).

За розпискою позивачем пропущено строк позовної давності щодо звернення до суду в межах трьох років, однак позивач просить поновити цей строк, мотивуючи тим, що спочатку сторони продовжили строки виконання грошового зобов`язання, надалі відповідач спочатку визнавав наявність грошових зобов`язань та продовжені строки його виконання, однак, після липня 2018 року стала уникати зустрічей, не відповідати на телефонні дзвінки позивач всіляко намагався вирішити спір у позасудовому порядку, тому лише у жовтні 2018 року звернувся до суду із цим позовом.

Однак, зазначені доводи позивача не доведені , а тому підстав для поновлення строку , колегія суддів не вбачає.

Так, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

В п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Підстав для відмови у позові за недоведеністю колегія суддів не вбачає, а тому в цій частині вважає рішення суду першої інстанції таким, що постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, суд прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи, а тому на підставі ст. 376 ЦПК України в цій частині апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції повинно бути змінено в частині правового обґрунтування рішення суду.

Колегія суддів вважає, що у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено з підстав застосування строку позовної давності, оскільки позивачем без поважних причин пропущено строк звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 03 квітня 2020 року змінити, виклавши мотивувальну частину у редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови виготовлено 12 жовтня 2020 року.

Суддя - доповідач:

Судді: