Дата документу 13.10.2020 Справа № 335/5902/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 335/5902/20 Головуючий у 1 інстанції: Калюжна В.В.
№ 22-ц/807/3077/20 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Онищенко Е.А.

Полякова О.З.

секретар: Бєлова А.В,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Військової частини НОМЕР_1 Південного територіального управління Національної гвардії України, про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Військової частини НОМЕР_1 Південного територіального управління Національної гвардії України, про відшкодування шкоди.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2020 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що представник ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України, Військової частини НОМЕР_1 Південного територіального управління Національної гвардії України, про відшкодування шкоди.
На думку суду першої інстанції зазначена позовна заява не відповідала вимогам діючого законодавства, у зв`язку з чим ухвалою судді від 24.07.2020 року позовну заяву було залишено без руху та позивачу було надано строк для виправлення наступних недоліків позову.

При цьому суд першої інстанції, залишаючи позов без руху, зазначив, що позивачем в порушення ч. 5 ст. 177 ЦПК України не подано доказів, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Позивач у позові посилається на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.07.2019 року №280/2317/19, яким встановлено незаконність дій т.в.о. командира військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_2 , однак в порушення вимог ЦПК України, позивачем не додано до матеріалів справи завірену належним чином копію вказаного рішення з відміткою про набрання рішенням законної сили.
Крім того, долучені до позовної заяви матеріали не завірені належним чином, позивачем не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналів письмових доказів.
Також, як зазначив суд першої інстанції, позивач у своїй заяві посилається на перенесені моральні страждання, які виразилися у погіршенні стану здоров`я, у зв`язку із зміною життєвих стосунків з оточуючими, однак в пушення вище вказаних норм законодавства, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх доводів, що саме внаслідок дій відповідача, відбулися життєві зміни у позивача, що виразилось у моральних стражданнях та погіршенню стану здоров`я, тим самим додатки не містять данні про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

З зазначеного вбачається, що суд першої інстанції зажадав від позивача надання доказів на підтвердження власних вимог, в тому числі доказів на підтвердження факту та розміру моральної шкоди.

Вимагати від позивача надання доказів на стадії вирішення питання про відкриття провадження є неприпустимим, адже позивач не позбавлений права на звернення до суду навіть у разі відсутності нього будь-яких доказів на підтвердження власних вимог.
Питання достатності доказів та їх належності вирішується протягом розгляду справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції вдався до формального цитування постанови Пленуму Верховного Суду України «про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», яка містить роз`яснення щодо наслідків розгляду справи, а не визначає неможливість прийняття позову у разі відсутності доказів або належних обґрунтувань позовних вимог.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини п`ятою статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно з частиною четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати надто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття (розгляду) позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

У справі "Делькур проти Бельгії" (Delcourt v. Belgium) від 17 січня 1970 року зазначено, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

У рішеннях ЄСПЛ у справі "Гофман против Германии" від 11 жовтня 2001 року (пункт 65), у справі "Кудла проти Польщі" от 26 октября 2000 року (пункт 122) зазначено, що однієї із гарантий 6 Конвенції є право на забезпечення ефективного доступу до суду для того, щоб учасники судового процесу могли одержати рішення, яке стосується їх "прав та обов`язків".

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і перешкодило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.
Мотивом залишення судом першої інстанції позову без руху було саме покладення на нього обов`язку надати докази на підтвердження моральних страждань тощо.

21.08.2020 року до суду надійшла заява про усунення недоліків позову та уточнений позов з додатками.
Проте, суд першої інстанції вважав це недостатнім для подальшого руху справи у зв`язку з відсутністю копії рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 30.07.2019 року №280/2317/19 з відміткою про набрання рішенням законної сили.
Зазначене судове рішення, у разі його існування, є загальнодоступним та відсутність його копії не перешкоджає подальшому руху справи.

За таких обставин оскаржувана ухвала підлягає скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 374, 379, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 серпня 2020 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2020 року.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: Е.А. Онищенко

О.З. Поляков