Провадження № 2/521/3345/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року Малиновський районний суд м.Одеси у складі

головуючого судді Мурзенка М. В.

при секретарі Корнієнко Л. В.

за участю представника відповідача адвоката Полякова О. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Малиновського районного суду м.Одеси в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2020 року до Малиновського районного суду м.Одеси звернувся представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» з позовом до відповідача ОСОБА_1 в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за укладеним договором позики № 206937 від 14.06.2017 року в сумі 22022,50 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та відповідачем 14.06.2017 року був укладений договір позики № 206937 в електронній формі. За умови п. 1.1. укладеного Договору, Позикодавець надає Позичальникові гроші в сумі 500,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3. Договору встановлено, що позика надається строком на 15 днів зі сплатою відсотків за користування позикою - 1,9 % від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою; 1,9 % від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики.. Відповідно до п. 1.4. Дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний Позичальником, за домовленістю сторін вважається датою укладання договору позики між Позичальником і Позикодавцем. Позивачем в порядку встановленому п. 1.4. Договору позики на картковий рахунок Відповідача була перерахована сума позики в розмірі 500, 00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року. Посилаючись на те, що відповідач не виконав умови договору, оскільки своєчасно не погашав позику та не сплачував відсотки за користування нею, внаслідок чого станом на 27.07.2020 року утворилася заборгованість по договору позики в сумі 22022,50 грн., яка складається з заборгованості: 500,00 грн. основний борг; 10844,50 грн. заборгованість за відсотками; 10678,00 грн заборгованість за простроченими відсотками. Зважаючи на вищевикладене, представник відповідача звернувся до суду з даним позовом .

Ухвалою суду від 17.08.2020 року по зазначеній справі було відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження на призначено справу до судового розгляду на 14.09.2020 року.

В судове засідання представник позивача не з`явився, надали до суду заяву, в якій вказали, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять суд розгляд справи проводити за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився. Про місце, дату та час судового розгляду повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Надав до суду відзив, в якому вказав, що ТОВ «Веллфін» пропущено 3 річний строк позовної давності. Окрім того, ТОВ «Веллфін» було надано фінансову послугу ОСОБА_1 шляхом обрання форми укладання договору № 206937 від 14.06.2017 року за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи, проте відповідач зазначає, що договір ним підписаний не був, та позивачем не було надано доказів укладення відповідного договору. Також, позивачем не надано пояснення щодо суми заборгованості за договором про надання позики на умовах фінансового кредиту № 206937 від 14.06.2017 р. у сумі 22022,50 грн., а саме не надано пояснення щодо нарахування заборгованості по відсоткам, оскільки нараховані відсотки не ґрунтуються на умовах договору, та значно перевищує розмір заборгованості за кредитом.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на викладене у відзиві на позовну заяву, додатково пояснив суду, що відповідач отримав кредитні кошти, платежів за укладеним договором позики не здійснював.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 14.06.2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» та ОСОБА_1 був укладений договір позики № 206937 в електронному вигляді шляхом заповнення всіх полів заявки із зазначенням даних банківської картки, на яку просить перерахувати кошти (а.с. 15-26).

Позивачем в порядку встановленому п. 1.4. Договору позики на картковий рахунок Відповідача була перерахована сума позики в розмірі 500, 00 грн., що підтверджується повідомленням ТОВ ФК «ВЕЙ ФОР ПЕЙ», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору про організацію переказу грошових коштів № ВП-180516-3 від 18.05.2016 року. (а.с.28-30)

Між сторонами досягнуто згоду щодо всіх істотних умов договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до укладеного між сторонами договору позики № 206937 від 14.06.2017 року (а.с. 22-26) позивач зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти в розмірі 500 грн. (п. 1.1. договору) строком на 15 днів (п. 1.2, 1.3. договору).

Відповідно до п. 1.5. вказаного договору, нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов:

-1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 30 грн. за перший день користування позикою;

-1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.3. цього договору;

З пояснень представника відповідача вбачається, що відповідач отримав кредитні кошти, жодних платежів щодо повернення кредиту та сплати процентів не здійснював, що відповідає зазначеному в позовній заяві.

Сторони досягли згоди, що повернення позики та сплата процентів за користування позикою здійснюватиметься у відповідності до умов цього договору та графіку розрахунків - пункт 3.1. договору.

Згідно визначеного сторонами графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною договору позики, повернення позики здійснюється позичальником одним платежем 29.06.2017 р. в сумі 663,00 грн., з яких 500,00 грн. позика, 163,00 грн. сплата процентів за користування позикою за період з 14.06.2017 р. по 29.06.2017 р. (а.с. 26 зв).

З матеріалів справи, а саме з наданої позивачем довідки щодо заборгованості вбачається, що станом на 27.07.2020 р. за ОСОБА_1 обліковується заборгованість на суму 22022,50 грн., з яких 500,00 грн. - сума позики, 10844,50 грн. - заборгованість за відсотками, 10678,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками.(а.с. 27).

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Згідно із статтею 638 цього Кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно із ст. ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.

У статті 3 цього Закону «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі частина 2 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію».

Відповідно до статті 610 цього Кодексу порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

З урахуванням встановленого, суд доходить висновку, що відповідач взяті не себе зобов`язання не виконав, у передбачений в договорі строк кошти (суму позики) та нараховані відсотки за користування позикою не повернув, внаслідок чого виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми позики 500,00 грн. та процентів за користування позикою в межах строку кредитування за період з 14.06.2017 р. по 29.06.2017 р.р. в сумі 163,00 грн. (а.с.26 зв.).

Позовні вимоги в частині стягнення відсотків за користування кредитом понад строк, встановлений договором позики, не є законними та обґрунтованими, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Після спливу визначеного договором строку кредитування право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Водночас, суд доходить висновку про застосування позовної давності за заявленими вимогами з огляду на наступне.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Судом встановлено, що про порушення свого права позивач дізнався 30.06.2017 року, тобто на наступний день після встановленого договором граничного строку повернення позики, до суду звернувся 28.07.2020 року шляхом направлення на адресу суду позовної заяви, що підтверджується відбитком календарного штемпелю на конверті (а.с. 40), тобто с пропуском встановлено законом трирічного строку позовної давності, причин поважності пропуску такого не навів.

Враховуючи, що відповідачем було заявлено про застосування позовної давності при наданні відзиву на позовну заяву, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором позики № 206937 від 14.06.2017 в розмірі 663 грн. 00 коп. (500 грн. 00 коп.- сума позики, 163 грн. 00 коп. проценти за користування позикою) не підлягають задоволенню з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності.

На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, не підлягають задоволенню й вимоги про покладення на відповідача судових витрат.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 92, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення.

Повний текст рішення складений 20 жовтня 2020 року.

Головуючий: