Головуючий суду 1 інстанції - Баронін Б.Д.
Доповідач -Суддя доповідач
Провадження № 22-ц/810/129/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року місто Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя Карташов О.Ю.

судді Дронська І.О., Яресько А.В.

за участю секретаря судового засідання Вовчанської С.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на заочне рішення Сєвєродонецького міського суд Луганської області від 08 січня 2020 року, ухваленого у складі судді Бароніна Д.Б., в залі судових засідань Сєвєродонецького міського суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особою такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Позивач стверджувала, що є власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . В спірній квартирі зареєстрований відповідач ОСОБА_2 - син позивача, який не проживає в спірній квартирі без поважних причин і добровільно з реєстраційного обліку не знімається.

У зв`язку із викладеним позивач просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 08 січня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, суд першої інстанції, виходив із того, що підставою цього позову є фактичне не проживання відповідача за адресою свого зареєстрованого місця проживання.

Син позивача (відповідач) ОСОБА_2 фактично постійно проживає з позивачем за адресою свого зареєстрованого місця проживання на протязі останніх декількох років (щонайменше чотири останні роки згідно із поясненнями позивача).

Визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, буде суперечити вимогам статті 405 ЦК України та призведе до порушення прав відповідача, адже відповідач був зареєстрований та проживає у спірній квартирі як член сім`ї позивача.

Посилання позивача в судовому засіданні на те, що відповідач має у власності іншу квартиру, є необґрунтованими, адже позивач не вказувала дані обставини в якості підстав позову. З огляду на вимоги статті 13 ЦПК України у суду відсутні підстави для аналізу тих обставин, які не входять до підстав (фактичних обставин) заявленого позову.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення від 08.01.2020 р. Сєвєродонецького міського суду Луганської області по справі № 428/11747/19 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не є членом сім`ї позивача, а є тільки родичом позивача, оскільки згідно доданої до апеляційної скарги копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану, відповідач з 03.09.1988 р. знаходиться в зареєстрованому шлюбі, в зв`язку з чим відповідач утворив іншу сім`ю та не є членом сім`ї позивача.

Позивач з Відповідачем не пов`язані спільним побутом та не мають взаємних прав та обов`язків.

У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлені належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої Сєвєродонецької державної нотаріальної контори Фесенком О.М. 04.03.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2-407, копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 151742180 від 02.01.2019 року та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 151742256 від 02.01.2019 року.

Згідно із копією довідки № 21557 від 24.09.2019 року, виданої Центром надання адміністративних послуг у м. Сєвєродонецьку, станом на 24.09.2019 року в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані позивач - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син позивача (відповідач по справі) - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Оцінюючи аргументи учасників справи та висновки суду першої інстанції, апеляційний суд зазначає наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив, що підставою цього позову є фактичне не проживання відповідача за адресою свого зареєстрованого місця проживання.

Проте, син позивача (відповідач) ОСОБА_2 фактично постійно проживає з позивачем за адресою свого зареєстрованого місця проживання на протязі останніх декількох років, що підтверджено показаннями свідків та поясненнями самої ОСОБА_1 .

Колегія суддів зауважує, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом буде мати наслідком виселення останнього із спірної квартири.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки тривалий час проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, незалежно від її правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати спірну квартиру житлом відповідача в розумінні статті 8 Конвенції.

Таким чином, колегія суддів, переглянувши у межах доводів апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, встановив дійсні обставини справи, надавши їм оцінку на предмет співмірності втручання у право на житло, гарантоване статтею 8 Конвенції, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права, принципу верховенства права та справедливості.

Згідно ст. 375 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Сєвєродонецького міського суд Луганської області від 08 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 30 березня 2020 року.

Головуючий

Судді: