КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 371/184/19 Головуючий у І інстанції Капшук Л.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

20 жовтня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Ігнатченко Н.В., Голуб С.А., розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Миронівського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

УСТАНОВИВ:

у лютому 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власницею квартири АДРЕСА_1 , яку здавала в оренду відповідачам.

22 червня 2017 року відповідачем ОСОБА_4 , із погодженням його дружиною ОСОБА_3 , була написана розписка про визнання боргу за оренду належної позивачці квартири у розмірі 3 600 дол. США та 2500 грн., із зобов`язанням сплатити вказану заборгованість у строк до 30 липня 2017 року включно.

Оскільки у встановлений строк та до даного часу відповідачі борг не повернули, тому позивач просила суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики врозмірі 107 415,70 грн. та судові витрати в розмірі 1074,15 грн.

Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності договірних зобов`язань сторін, оскільки відповідачі порушили свої зобов`язання щодо повернення суми позики за договором від 22 червня 2017 року, тому відповідно до чинного законодавства позивач має право на повернення суми позики.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що жодна із сторін вищезгаданого договору позики не порушувала питання про визнання укладеного правочину недійсним.

В порядку, передбаченому статтею 360 ЦПК України, відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку обґрунтованість вимог апеляційної скарги з огляду на такі обставини.

За правилом частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позов, суд першої інстанції виходив з того, що складена відповідачем розписка про зобов`язання сплатити певну суму коштів не є документом, який підтверджує наявність між сторонами правовідносин за договором позики, оскільки вказана розписка не підтверджує факту отримання боржником від кредитора грошової суми. При цьому, суд першої інстанції вважав, що зміст пред`явленої позивачем розписки не свідчить про намір сторін вчинити новацію, а отже правило про заміну боргу, що виник із договору оренди житла, не може бути застосовано.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками не погоджується, оскільки вони не відповідають встановленим по справі обставинам та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, з матеріалів справи вбачається, що 21 січня 2015 року між ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 на строк один рік укладено договір найму (оренди) квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності позивачу, що підтверджується договором найму та не оспорюється сторонами (а.с. 14-15).

За змістом п. 5.1. укладеного договору орендна плата за користування квартирою складає 11 500 грн. на місяць.

22 червня 2017 року відповідачем ОСОБА_2 складено розписку, за змістом якої він визнає борг оплату оренди квартири під номером АДРЕСА_1 в сумі 3600 доларів США, та зобов`язується виплатити даний борг, оплатити комунальні послуги в сумі 2500 грн., а також виселитися з квартири в термін до 30 липня 2017 року (а.с. 16).

Розписка містить виправлення у даті, до якої мають бути сплачені кошти, містить підпис відповідача ОСОБА_2 та підпис відповідача ОСОБА_3 поруч з текстом про те, що з розпискою вона погоджується.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилаючись на положення статей 526, 1046, 1047, 1049 Цивільного кодексу України, вважала, що подана нею в якості доказу розписка від 22.06.2017 року є підтвердженням укладеного між сторонами договору позики, зобов`язання за яким відповідачами у визначений строк не виконано.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грощі тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Зміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про зміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація).

Результат системного аналізу частини другої статті 604, статті 1053 ЦК України дає підстави для висновку, що під новацією необхідно розуміти одну з підстав припинення зобов`язання, яка є домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим між тими ж сторонами. Борг, який виник із договору купівлі-продажу, договору найму (оренди) чи з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Вказані висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17 (провадження № 14-495цс19).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що розписка від 22.06.2017 року, підписана відповідачем ОСОБА_2 містить у собі новацію у позикове зобов`язання іншого боргу, зокрема боргу за договором оренди житла.

При цьому, слід зазначити, що недотримання сторонами умов здійснення новації - новаційного договору позики не може свідчити про його недійсність, зважаючи на те, що сторонами не заперечувалося укладення договору найму (оренди) квартири, на забезпечення оплати якого відповідач склав розписку, що підтверджує боргове зобов`язання позичальника.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не проаналізував зазначені вище положення чинного законодавства, дійшов помилкового висновку про те, що зміст розписки не свідчить про укладення новації боргу та безпідставно відмовив у позові.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Таким чином, обґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, що є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення по суті заявленого позову.

Вирішуючи даний спір, колегія суддів апеляційного суду виходить із того, що написання відповідачем боргової розписки було пов`язано із виникненням заборгованості по оплаті за договором оренди квартири. При цьому, спірна розписка була складена за домовленістю сторін на забезпечення зобов`язання по сплаті боргу. Таким чином, правовідносини з приводу внесення орендної плати та оплати комунальних послуг за договором оренди квартири за домовленістю сторін були замінені позиковим зобов`язанням, тому ці правовідносини повинні регулюватися положеннями статті 1053 ЦК України.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначеною статтею визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Указана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18.

Так як у строк до 30 липня 2017 року грошове зобов`язання за договором позики не виконано, судова колегія приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

В той же час, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів позову в частині солідарної відповідальності відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки як договір оренди квартири, так і договір позики зумовлювали виникнення грошових зобов`язань перед позивачем у відповідача ОСОБА_2 .

Із боргової розписки, підписаної відповідачем ОСОБА_2 вбачається, що сума боргу становить 3600 дол. США та 2500 грн.

Відповідно до ст. 177 та ч. 2 ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 5 Законом України «Про валюту і валютні операції» від 21 червня 2018 року № 2473-VIII, гривня є єдиним законним платіжним засобом в Україні. Усі розрахунки на території України проводяться виключно у гривні.

Згідно з ст. 533 Цивільного кодексу України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу.

На час звернення з позовом до суду з курсом Національного банку України по відношенню до одного долару США, один долар США коштував 27,77 грн. Отже сума позики складає 102 472 грн., як еквівалент 3600 доларів США (3600*27,77=99 972 грн.+2500 грн.).

Крім того, зважаючи на норми ст. 177, 192, 533 Цивільного кодексу України, національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов`язали (пеня, штраф, неустойка, проценти).

Три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання за договором позики від 22 червня 2017 року становить 108 доларів США (3600 долар: США х 3% х 587 днів (з 22 червня 2017 року до 30 січня 2019 року) / 365 днів = 173, 68 доларів США).

Відповідно до наведеного розрахунку, з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути три проценти річних за невиконання своїх грошових зобов`язань за договором позики від 22 червня 2017 року в розмірі 173,68 доларів США.

Як зазначено вище, за офіційним курсом валют Національного банку України станом на 30 січня 2019 року один долар США коштував 27, 77 грн., тому з відповідача ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 слід стягнути три процента річних у розмірі 4 823,09 гривень (173,68 х 27,77=4823,09 грн).

Крім того, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають також три відсотки річних від суми заборгованості в розмірі 2500 грн., що становить 120 (сто двадцять) гривень 61 коп.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасних висновків щодо відсутності боргових зобов`язань у відповідач перед позивачем.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції не дав належну оцінку вищеозначеним нормам матеріального права, внаслідок чого безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Миронівського районного суду Київської області від 07 липня 2020 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 3600 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 99 972 (дев`яносто дев`ять тисяч дев`ятсот сімдесят дві) гривень 00 коп., а також 2 500 (дві тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за невиконання своїх грошових зобов`язань за договором позики від 22 червня 2017 року в розмірі 173,68 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 4823 (чотири тисячі вісімсот двадцять три) гривень 09 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 три проценти річних за невиконання своїх грошових зобов`язань за договором позики від 22 червня 2017 року в розмірі 120 (сто двадцять) гривень 61 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування судових витрат 2 685(дві тисячі шістсот вісімдесят п`ять) гривень 22 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, установлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 20 жовтня 2020 року.

Реквізити сторін:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_3 , ІПН: НОМЕР_1 .

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: Н.В. Ігнатченко

С.А. Голуб