"19" травня 2020 р. Справа №489/1685/15
Провадження №2-зз/489/9/20
УХВАЛА

19 травня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

за участю секретаря судового засідання Матяєвою С.І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Ленінського районного суду м.Миколаєва заяву ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, рішень виконавчого комітету, договорів купівлі - продажу, витребування майна

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.10.2015 року щодо накладення арешту, зокрема, на житловий будинок АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . Мотивуючи свої вимоги тим, що 16.12.2019 року Верховним Судом прийняте остаточне рішення у справі № 489/1685/15-ц, яким було залишено без змін постанова Апеляційного суду Миколаївської області від 09.02.2017 року та рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10.10.2016 року, якими визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_3 право власності за кожним по 1/6 частки житлового будинку АДРЕСА_1 , в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. При розгляді справи, судами не було вирішено питання щодо зняття арештів з нерухомого майна відповідачів. Дані заходи забезпечення позову суттєво порушують його право та законні інтереси щодо володіння, користування та розпорядження приватною власністю.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного.

Судом встановлено, що у березні 2015 р. ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , опікуном яких вона є, та просила: визнати незаконними дії державного нотаріуса Другої миколаївської нотаріальної контори Гавелі О.О. під час оформлення та видачі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_8 за законом від 18 лютого 2011 р. за реєстровим №5-289 та постанову цього ж нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24 липня 2014 р.; визнати недійсними свідоцтво про право на спадщину за законом видане 18 лютого 2011 р. Другою миколаївською державною нотаріальною конторою за реєстровим №5-289 яким посвідчувалося право ОСОБА_5 на спадкове майно ОСОБА_8 , тобто Ѕ частину житлового будинку по АДРЕСА_2 та визнати за ОСОБА_4 , ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування після смерті ОСОБА_9 право власності на 1/6 частини за кожною даного житлового будинку.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.10.2015 року накладено арешт на нерухоме майно: житловий будинок разом з господарськими та побутовим спорудами, що розташований по АДРЕСА_2 , який належить на праві власності ОСОБА_1 ; житловий будинок разом з господарськими та побутовими спорудами, що розташований по АДРЕСА_3 , який належить на праві власності ОСОБА_10 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2016 року задоволений частково позов ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, рішень виконавчого комітету, договорів купівлі продажу, витребування майна. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 посвідчене 18 лютого 2011 року за реєстровим №5-289 державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори в частині оформлення такого права за ОСОБА_5 на 2/3 спадкового майна, що складалося з 1/2 частини житлового будинку з відповідною часткою господарських та побутових споруд та будівель по АДРЕСА_2 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року вказане рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання права власності скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_3 , ОСОБА_4 право власності за кожною на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_4 загальною площею 51,80 кв.м., житловою площею 30,50 кв.м., зазначений на плані за літ. А; огорожа 2,3,4,6,7; споруди за №5,8,1 згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 15.02.2011 року за № 29011567. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 16 грудня 2019 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 10 жовтня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2017 року залишено без змін.

Постанова суду набрала законної сили 16 грудня 2019 року.

Відповідно до п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Статтею 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Клопотання про скасування заходів забезпечення позову розглядається в судовому засіданні не пізніше п`яти днів з дня надходження його до суду. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Крім вищезазначеного, п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 22.12.2006 р. передбачає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

З огляду на приписи статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон) державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону запис про скасування державної реєстрації прав до державного реєстру прав вноситься у разі скасування на підставі рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 10.03.2020 року, вбачається, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 495491 від 03.04.2012 року виданого виконавчим комітетом Миколаївської міської ради.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 10.03.2020 року, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 14.02.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., зареєстрованого в реєстрі за № 218.

Судом встановлено, що за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнано право власності за кожною на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_4 загальною площею 51,80 кв.м., житловою площею 30,50 кв.м., зазначений на плані за літ. А; огорожа 2,3,4,6,7; споруди за №5,8,1, який в натурі не виділено. Остаточне рішення з приводу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_2 винесено Верховним судом 16 грудня 2019 року.

На даний час, згідно відомостей з реєстру, право власності на частку будинку за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не зареєстровано.

За умови відсутності реєстрації права власності за вказаними особами, скасування арешту може призвести до того, що ОСОБА_1 може розпорядитись нерухомими майном на власний розсуд, оскільки саме він зазначений власником спірного нерухомого майна згідно реєстру.

Без доказів реального виділу у власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнаного за ними нерухомого майна та наявності існуванням можливості відчуження спірного майна, скасування заходів забезпечення позову є передчасним, тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Керуючись ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України, суд

У Х В А Л И В:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , в інтересах ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , виконавчого комітету Миколаївської міської ради про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, рішень виконавчого комітету, договорів купівлі - продажу, витребування майна - відмовити.

Строк подання апеляційної скарги під час дії карантину , встановленого КМУ з метою запобігання поширенню короновірусної хвороби COVID-19 продовжується на строк дії такого карантину (Розділ ХІІ «Прикінцевих положень» Цивільного процесуального кодексу України).

Починаючи с офіційної дати закінчення карантину апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом п`ятнадцяти днів.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua або https://court.gov.ua/fair/.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «03» червня 2020 року.