Єдиний унікальний номер судової справи 487/1930/18
Номер провадження 22-ц/812/1240/20
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

19 жовтня 2020 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Богуславською О.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представника -

ОСОБА_4 ,

представника відповідача - ОСОБА_5 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 01 червня 2020 року, під головуванням судді Гаврасієнка В.О. в приміщені цього ж суду о 10 год. 47 хв., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління комунального майна Миколаївської міської ради, ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах, а також від імені та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_8 , від імені та в інтересах якого діє ОСОБА_2 , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради, про визнання недійсною та скасування приватизації,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 про визнання приватизації квартири недійсною.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 з моменту народження ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та до 2004 року разом із матір`ю ОСОБА_11 була зареєстрована та фактично проживала в квартирі АДРЕСА_1 .

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 серпня 2004 року мати позивача ОСОБА_11 позбавлено відносно неї батьківських прав, після чого позивача направлено до школи-інтернату.

Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 22 жовтня 2004 року за №2041 житлову площу в квартирі АДРЕСА_1 закріплено за позивачем до досягнення нею повноліття.

З моменту повноліття ОСОБА_1 неодноразово намагалась вселитись до вищевказаної квартири. Вказані спроби виявились безрезультатними, оскільки відповідачі змінили замки на вхідних дверях.

У січні 2018 року після звернення до Приватного підприємства «ЖЕК-10» з метою державної реєстрації місця проживання свого малолітнього сина, позивачу стало відомо, що 07 травня 2009 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 здійснили приватизацію вищевказаної квартири в спільну часткову власність по 1/6 частині кожному, отримавши на підставі розпорядження органу приватизації за №681-р свідоцтво про право власності на житло.

Позивач вважає, що діями відповідачів порушено її право, оскільки на час приватизації ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 спірної квартири за позивачем зберігалось право на проживання у даній квартирі.

Посилаючись на викладені обставини справи, позивач просила:

визнати недійсним та скасувати розпорядження органу приватизації Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради за №681-р від 07 травня 2009 року про передачу квартири АДРЕСА_1 в спільну часткову власність ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 ;

визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на житло, що зареєстровано і записано у реєстрову книгу за №322/Ж, видане 07 травня 2009 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради на ім`я ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ;

скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 24 січня 2019 року залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_8 та Орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради (том 1 а.с.158).

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 29 березня 2019 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про визнання приватизації квартири недійсною на підставі п.7 ч.1 ст.255 ЦПК України (том 1 а.с.241).

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 грудня 2019 замінено неналежного відповідача Миколаївську міську раду на належного Управління комунального майна Миколаївської міської ради (том 2 а.с.116).

Представник відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 надав до суду відзив, у якому просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Зазначав, що позивачем не підтверджено постійне проживання у спірній квартирі станом на 07 травня 2009 року, тоді як згідно вимог закону, які діяли на час приватизації квартири, право на приватизацію мали лише мешканці займаних квартир, які постійно мешкали в квартирі. За такого, позивач не отримала право на приватизацію відповідної частки квартири. Також вказував на те, що рішенням Миколаївської міської ради №2041 від 22 жовтня 2004 року житлова площа була закріплена за позивачем до досягнення повноліття, тобто надано право на тимчасове, строкове проживання у квартирі, та після повноліття позивач мала право проживати у спірній квартирі лише зі згоди інших мешканців та наймача. При цьому, посилання позивача на те, що їй чинилися перешкоди на вселення до квартири не підтверджені належними доказами. Крім того, відповідно до довідки №801 від 23 травня 2018 року Приватного підприємства «ЖЕК-10» позивач у спірній квартирі ніколи не була зареєстрована, а тому не набула права на участь у приватизації спірного майна. Також просив застосувати наслідки спливу позовної давності, оскільки перебіг вказаного строку, як на його думку, розпочався після досягнення позивачем повнолітня, а до суду із позовною заявою вона звернулась лише через 9 років (том 1 а.с.84-90,111-112).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 червня 2020 року, описки в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 24 липня 2020 року, позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Визнано недійсним та скасовано розпорядження Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради №681-р від 07 травня 2009 року про передачу квартири АДРЕСА_1 у спільну часткову власність ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 .

Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право власності на житло за реєстровим номером №322/Ж, видане 07 травня 2009 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської на ім`я ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Скасовано державну реєстрацію права власності за ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 .

Стягнуто з Управління комунального майна Миколаївської міської ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави судовий збір по 704 грн. 80 коп. з кожного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами у справі доведено, що на момент приватизації указаної вище квартири ОСОБА_1 мала право на проживання в ній, оскільки за нею зберігалось право на житло, а тому мала право на участь у приватизації, а відповідачами таке право було порушено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд безпідставно задовольнив позов ОСОБА_1 , оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували факт незаконності документів, які стали підставою для приватизації. Також вважав, що суд першої інстанції безпідставно не застосував наслідки спливу позовної давності.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У ст.41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.47 Конституції України, кожен має право на житло. Складовими права на житло є забезпечення умов з приводу можливості кожного громадянина мати житло і гарантовану непорушність права користування житлом.

Статтею 346 ЦК України установлено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), квартир у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Приватизація є договором між державою та громадянином про безоплатну або частково оплатну передачу йому у власність квартири у якій він постійно проживає.

Як встановлено ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у гуртожитках, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Частиною першою ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

Згідно ч.1 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами із їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до влаштування у відповідні заклади.

Відповідно до ч.2 ст.32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування (за місцем проживання дітей до їх влаштування у відповідні заклади) несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам із їх числа після завершення їх перебування у відповідному закладі для таких дітей, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї.

Згідно п.3 ч.3 ст.71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, у випадку влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

У випадках, передбачених пунктами 1-7 ст.71 ЖК України, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до довідки форми №3 від 22 червня 2004 року позивач ОСОБА_1 разом з матір`ю ОСОБА_11 проживала в квартирі АДРЕСА_1 (том 1 а.с.7).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 05 серпня 2004 року ОСОБА_11 позбавлена батьківських прав відносно дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_12 (том 1 а.с.8).

Згідно рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради №2041 від 22 жовтня 2004 року «Про закріплення житлової площі за неповнолітніми дітьми до досягнення повноліття» за неповнолітньою дитиною ОСОБА_13 закріплено житлову площу 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_2 (том 1 а.с.9-10).

17 березня 2009 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися із заявою до керівника органу приватизації, в якій просили оформити передачу їм в приватну (спільну часткову) власність спірну квартиру та передбачити розподіл долі власності між членами сім`ї у співвідношенні по 1/6 частці кожному (том 1 а.с.222).

Відповідно довідки про склад сім`ї наймача ізольованої квартири (одноквартирного будинку) та займані ними приміщення від 17 березня 2009 року, виданої Житлово-експлуатаційною дільницею ПП «Шалгіс» (далі - ЖЕД ПП «Шалгіс»), яка була долучена до вищевказаної заяви, у квартирі АДРЕСА_1 мешкали і мали право на житло ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 (том 1 а.с.223).

Згідно розпорядження органу приватизації - Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради від 07 травня 2009 року №661-р прохання наймача ОСОБА_9 задоволено та передано вказану квартиру в приватну спільну часткову власність. ЖЕД ПП «Шалгіс» доручено у десятиденний термін оформити свідоцтво про право власності на житло (том 1 а.с.220).

07 травня 2009 року Управлінням з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого власниками квартири АДРЕСА_1 , в рівних частках стали: ОСОБА_9 1/6 частка та члени його сім`ї ОСОБА_10 1/6, ОСОБА_2 1/6, ОСОБА_6 1/6, ОСОБА_7 1/6, ОСОБА_3 1/6, загальна площа якої становить 45.4 кв.м. (том 1 а.с.11).

З матеріалів спадкової справи №561/2015 вбачається, що ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після її смерті спадщину у вигляді 1/12 частки квартири АДРЕСА_1 отримала її донька ОСОБА_2 (том 2 а.с.55-74).

З матеріалів спадкової справи №562/2015 вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_9 , після його смерті спадщину у вигляді 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 отримала його донька ОСОБА_2 (том 1 а.с.195-217).

Як визначено ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-XII від 19 червня 1992 року (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження.

Наслідком порушення вимог ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» є визнання приватизації недійсною.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що на час приватизації відповідачами квартири за позивачем ОСОБА_1 зберігалось право на житло та відповідно остання мала право на приватизацію квартири, а відповідачі, шляхом ненадання відомостей щодо такого права, позбавили її участі у приватизації.

За такого, спірними розпорядженням органу приватизації та свідоцтвом про право власності на житло отриманими відповідачами без урахування права позивача, порушено право останньої на приватизацію квартири, а тому такі документи є незаконними.

Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).

Крім того, у апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на те, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а тому просить відмовити у задоволенні позову, в тому числі, і з цих підстав.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Частинами першою, п`ятою ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Згідно з частинами третьою, четвертою ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Установлено, що позивач про своє порушене право на приватизацію квартири дізналася під час отримання довідки ПП «ЖЕК-10» від 02 січня 2018 року. Вказаний факт відповідачами не спростований. З указаним позовом ОСОБА_1 звернулася до суду у квітні 2018 року, тобто в межах строку передбаченого ст.257 ЦК України.

Посилання відповідачів на факт реєстрації позивача за іншою адресою, не мають правого значення для вирішення справи, оскільки на час приватизації, позивач не була зареєстрована за іншою адресою (протилежного не встановлено). До того ж, діючим на той час законом, було визначено, що передача квартир, котрі підлягають приватизації, здійснюється у спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно проживають у цій квартирі та законодавець не пов`язував таке проживання з обов`язковим перебуванням на реєстраційному обліку і не встановлював заборони приватизувати помешкання особою, яка зареєстрована за іншою адресою. Також допускалась приватизація особами, які тимчасово відсутні у квартирі, яка є об`єктом приватизації, за якими зберігається право на житло. При цьому факт реєстрації місця проживання позивача у грудні 2014 року не свідчить про те, що саме з цього часу позивачу стало відомо про приватизацію відповідачами квартири.

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб`єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо доводів відповідача ОСОБА_3 про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у тому числі щодо порядку заміни судом неналежного відповідача належним відповідачем та не залучення до участі у даній справі в якості співвідповідачів орган опіки та піклування та ЖЕД ПП «Шалгіс», то такі доводи не є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та вказане не призвело до неправильного вирішення справи.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Приймаючи остаточне рішення у справі, суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, N 303-A, § § 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland, N 49684/99, § 2)).

Тому, враховуючи, що інші доводи апеляційної скарги містять суб`єктивне тлумачення особою, яка подала апеляційну скаргу, як обставин справи, так і норм діючого законодавства, направлене на переоцінку доказів, яким суд першої інстанції дав належну правову оцінку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при винесенні рішення були належним чином оцінені надані сторонами докази, повно встановлені фактичні обставини справи, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення суду, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

На підставі вищевикладеного, апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 01 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 21 жовтня 2020 року