Справа № 476/817/20
Провадження № 2/476/246/2020

У Х В А Л А
про відмову у забезпеченні позову
22.12.2020 року с.м.т. Єланець
Єланецький районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді Чернякової Н.В.
за участю секретаря Козаченко Л.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву представника позивача про забезпечення позову у межах цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя
03.12.2020 року представник позивачки ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя.
В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що 22.09.1990 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб. Вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Враховуючи, що на сьогоднішній день відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 476/523/16-к від 11.12.2018 року про конфіскацію всього майна відповідача ОСОБА_2 , тому є загроза виконання рішення суду (у разі задоволення позову), а також володіння та користування позивачем своїм майном може бути утрудненим, так як майно є описаним.
З огляду на викладене, представник позивачки вважає за необхідне застосувати заходи забезпечення позову, посилаючись на положення ст.ст. 149, 150 ЦПК України.
Так, відповідно ч.ч. 1, 4 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом без повідомлення учасників справи. У виняткових випадках, коли наданих заявником пояснень та доказів недостатньо для розгляду заяви про забезпечення позову, суд може призначити її розгляд у судовому засіданні з викликом сторін.
Суд вбачає за можливе розглянути дану заяву без повідомлення учасників справи за наявними доказами.
Вивчивши заяву про забезпечення позову, суд приходить до слідуючого висновку.
Так, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків право на справедливий і відкритий розгляд у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів до забезпечення позову.
В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що 22.09.1990 року позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 зареєстрували шлюб у виконавчому комітеті Ясногородської сільської ради Єланецького району Миколаївської області. Вищевказане майно є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Враховуючи, що на сьогоднішній день відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 476/523/16-к від 11.12.2018 року про конфіскацію всього майна відповідача ОСОБА_2 , тому є загроза у вигляді невиконання рішення суду (у разі задоволення позову), а також володіння та користування позивачем своїм майном може бути утрудненим, так як майно є описаним.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням учасників справи, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. При цьому забезпечення позову спрямоване, перш за все, проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його тощо.
Зазначена правова норма прямо визначає як форму і порядок звернення до суду із клопотанням про вжиття заходів забезпечення позову, так і підстави для його забезпечення.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Заборона вчиняти певні дії є видом забезпечення позову, передбаченим п. 2 ч.1 ст. 150 ЦПК України.
У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", зазначено, що суди при вирішенні питання про забезпечення позову мають здійснити оцінку обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу
Як вбачається з роз`яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність, та брати до уваги не тільки інтереси позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Із викладеного слідує, що заходи забезпечення позову застосовуються для гарантування виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Згідно ч. 1 ст. 48 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 61 Закону України "Про виконавче провадження", реалізація арештованого майна здійснюється шляхом проведення електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 вказаного Закону.
Представник заявника просить забезпечити позов шляхом зупинення виконавчого провадження та заборони вчиняти дії з реалізації арештованого нерухомого майна на електронних торгах в межах виконавчого провадження. Тобто, із заяви слідує, що на даний момент відбувається стадія виконання рішення суду в примусовому порядку.
Законом України "Про виконавче провадження" у статті 34 врегульовано питання зупинення вчинення виконавчих дій, і це питання відноситься виключно до компетенції виконавця.
Зупинення виконавчого провадження це повноваження державного виконавця, яке може бути оскаржене до суду. Тобто законодавством чітко визначено обставини, які можуть бути підставою для зупинення виконавчого провадження, та порядок вирішення питання про зупинення виконавчого провадження, а саме питання про зупинення виконавчого провадження вирішується державним виконавцем, на примусовому виконанні якого знаходиться виконавче провадження.
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" вказано, що недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.
Суд враховує, що майно арештоване в рамках відкритого начальником відділу Єланецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Валявським В.В. виконавчого провадження № 57942570 від 19.12.2018 року з примусового виконання виконавчого листа № 476/523/16-к виданого 11.12.2018 року Єланецьким районним судом Миколаївської області про конфіскацію всього майна, що належить ОСОБА_2 .
Тому з огляду на норми ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судових рішень, застосування запропонованого заявником виду забезпечення позову фактично може призвести до зупинення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, і матиме наслідком порушення прав та законних інтересів інших осіб, що не допускається, а також суперечить чинному законодавству.
Крім того, суд звертає увагу на те, що представник позивача, звертаючись до суду з позовом, в рамках якого подана заява про забезпечення позову, претендує не на все майно, а лише на 1/2 частину у спільній сумісній власності подружжя. Способи та порядок поділу майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України.
Крім того, враховуючи, що при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, зупинення виконавчого провадження може порушити також права стягувача у виконавчому провадженні.
З урахуванням викладеного, суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд
У задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову у межах цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Єланецький районний суд Миколаївської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.
Суддя Н.В. Чернякова