Постанова

Іменем України

10 червня 2020 року

провадження №22-ц/824/7189/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва

від 13 січня 2020 року

в складі судді Кушнір С.І.

у справі №760/26110/19 Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:

17 вересня 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У зв`язку з тим, що відповідач не виконує свого обов`язку щодо надання матеріальної допомоги на утримання доньки, а також те, що він має гідну заробітну плату, оскільки працює в Японії , та має у власності нерухоме майно, просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття.

В обгрунтування позову вказувала, що вони з відповідачем проживають окремо. На даний момент відповідач працює в Японії, а в Україні буває всього декілька разів на рік та з донькою спілкується вкрай рідко. До квітня 2019 року вона разом з донькою проживали за зареєстрованим місцем проживання дитини та ОСОБА_1 . В подальшому за ініціативою відповідача вони з донькою були змушені переїхати проживати за іншою адресою.

Також вказувала, що всі витрати по утриманню дитини покладені на неї. Незважаючи на те, що відповідач є платоспроможним та має можливість фінансово утримувати свою дитину, однак особливої участі у вихованні доньки не приймає, матеріальну допомогу не надає.

Відповідач позов не визнав та подав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачка не вправі вимагати з нього аліменти, оскільки донька ОСОБА_3 зареєстрована та проживає разом з ним за однією адресою, тоді як позивачка зареєстрована та проживає зовсім за іншою адресою. Також зазначив, що позивачкою не надано жодних належних доказів заявленого способу стягнення аліментів.

За наведених обставин просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 13 січня 2020 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.09.2019 і до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач подав до суду апеляційнускаргу, в якій посилався на те, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм процесуального права та неправильнимзастосування норм матеріального права, без повного з'ясування обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що суд першої інстанції не врахував, що позивачкою не було надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які підтверджують наявність підстав для звернення до суду з даним позовом. Натомість, суд першої інстанції, посилаючись на заяву ОСОБА_1 від 16.03.2019, яка на даний момент є неактуальною, так як стосується обставин, що існували до розірвання шлюбу між сторонами, дійшов протиправного висновку про начебто наявність у позивачки підстав звернення до суду з позовом про стягнення аліментів і жодним чином не надав оцінки доказам та обставинам, на які посилався відповідач.

Крім того, вирішуючи питання щодо розміру аліментів суд першої інстанції не взяв до уваги, що в матеріалах справи відсутні докази щодо місця роботи, доходів відповідача та достатності коштів для утримання дитини. Вважав, що позивачка повинна була надати суду докази, які згідно закону підтверджують місце роботи відповідача та рівень його заробітку. Не надання таких доказів, на думку відповідача, свідчить, що позивачкою не доведено, а судом не перевірено наявність підстав для стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Суд безпідставно взяв до уваги докази щодо місця проживання дитини, на які посилалася позивачка, оскільки згідно довідки про реєстрацію місця проживання, яка є належним доказом, донька проживає разом з батьком. Вважав, що за таких обставин він не повинен сплачувати позивачці аліменти.

Суд зазначив у рішенні недостовірну інформацію стосовно того, що представником відповідача начебто підтверджено факт спільного проживання дитини разом з позивачкою, тоді як представник повідомив лише те, що дитина проживає з бабусею в період відсутності відповідача, а останній надає кошти на утримання дитини.

Також, як на підставу скасування рішення суду зазначив, що рішення суду спрямоване на забезпечення безпідставного отримання позивачем додаткових благ за рахунок відповідача.

За наведених обставин просив скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 13.01.2020 та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у повному обсязі в задоволенні позову.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідач просив проводити розгляд справи в судовому засіданні із викликом сторін.

Також, 29 травня 2020 року ОСОБА_1 подав окрему заяву про розгляд апеляційної скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів вважає, що клопотання ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

У частині першій статті 368 ЦПК України передбачено, що в суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Суд апеляційної інстанції, діючи у межах повноважень та порядку, визначених частиною першою статті 374 ЦПК України, не може встановлювати обставини справи, які можуть додатково пояснити її учасники, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд надав учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, у яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України в письмовому порядку.

Бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, доводи та міркування, які висловлені нею в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників.

Зважаючи на те, що відповідач не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого розгляду справи необхідно провести усні слухання, підстави для задоволення вказаного клопотання відсутні.

За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що донька проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач працює та проживає в Японії , матеріальну допомогу на утримання дитини надає нерегулярно, та при цьому є платоспроможним та має можливість фінансово утримувати свою дитину. Зазначала також, що угоди про добровільну сплату аліментів на утримання дитини між нею та відповідачем не досягнуто, у зв'язку з чим вона і звернулася до суду з даним позовом.

Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами виник спір щодо матеріального забезпечення спільної дитини, дійшов правильного висновку щодо обв`язку обох батьків утримувати дитину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для задоволення позову та стягнення аліментів, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Частиною 1 статті 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведеність стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Як встановлено судом, неповнолітня ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 25.01.2008 та по теперішній зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . За даною адресою зареєстрований і батько дитини ОСОБА_1 .

Мати дитини - ОСОБА_2 з 14.03.1991 і по теперішній час зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно довідки №117 від 08.08.2019,ОСОБА_3 навчається в 9-А класі гімназії біотехнологій №177 м. Києва.

Відповідно до характеристики, виданої директором гімназії біотехнологій №177 м. Києва 28.08.2019 за №284, ОСОБА_3 з 01.09.2017 року навчається у гімназії біотехнологій №177. Дівчина навчалася в гімназії в початковій школі (1 та 2 клас). Батько й мати у цей період приходили до гімназії, цікавилися успіхами дівчини. У зв`язку із закордонним відрядженням батька, ОСОБА_3 проживала разом з батьками і навчалася в Японії. Учениця, за час навчання в гімназії, зарекомендувала себе як старанна, дисциплінована, має навчальні досягнення достатнього рівня, користується повагою серед викладачів та авторитетом товаришів.

Також, в характеристиці зазначено, що мати ОСОБА_3 - ОСОБА_2 приділяє велику увагу вихованню доньки. На даний час дівчина проживає у м. Києві з матір`ю у бабусі за адресою: АДРЕСА_2 . Раніше проживала за адресою реєстрації: АДРЕСА_1 . Мати відвідує батьківські збори та є членом батьківського комітету класу. Батько, за час навчання дитини в сьомому та восьмому класах, на батьківські збори та до вчителів з приводу навчання доньки жодного разу не приходив. Зі слів матері - знаходиться за кордоном.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів проживання дитини разом з позивачкою.

Дійсно, як зазначалось вище, місце проживання неповнолітньої дитини сторін зареєстровано за адресою місця проживання відповідача: АДРЕСА_1 .

Разом з тим, як правильно встановлено судом, ОСОБА_1 надав свою нотаріальну згоду на те, що їхня спільна з позивачкою дитина буде проживати разом з матір'ю. Зокрема, в заяві, окрім іншого, ОСОБА_1 зазначив, що після припинення проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 (травень 2017 рік) їх спільна донька ОСОБА_3 проживає з матір`ю, і він не заперечує проти проживання доньки з матір`ю після розірвання шлюбу.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо проживання дитини разом з батьком не знайшли свого підтвердження.

Посилання в апеляційній скарзі, що заява від 16.03.2019, яка покладена судом першої інстанції в основу рішення, є неактуальною так як стосується обставин, що існували до розірвання шлюбу, є безпідставними та спростовуються самим змістом такої заяви. Більш того, вищевказана нотаріально посвідчена заява, у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України є належним доказом у справі, оскільки містить інформацію щодо предмету доказування. А згідно ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо.

Щодо доводів апеляційної скарги, що в рішенні суду безпідставно зазначено про те, що представник відповідача підтвердив факт проживання дитини разом з позивачкою, то дійсно, з мотивувальної частини рішення вбачається, що суд зазначив про те, що представник відповідача підтвердив факт проживання дитини з позивачкою, тоді як в описовій частині зазначено, що представник відповідача підтвердив ту обставину, що донька сторін ОСОБА_3 проживає у бабусі за адресою: АДРЕСА_2 . Однак, як правильно встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, дана адреса є зареєстрованим місцем проживання позивачки.

Відповідач не надав суду доказів, що дитина знаходиться на утриманні батька.

Суд першої інстанції, встановивши, що дитина проживає разом з матір`ю і знаходиться на її утриманні, тоді як батько дитини надає матеріальну допомогу на утримання дитини лише періодично, що визнав відповідач, а також потреби для дитини відповідного віку та стан здоров`я дитини, дійшов правильного висновку про стягнення аліментів з відповідача.

До того ж, суд першої інстанції у відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 ЦПК України також врахував наявність у відповідача нерухомого майна.

Також, при визначенні розміру аліментів судом враховано, що відповідач є працездатною особою, інших аліментних зобов`язань перед іншими особами не має, а тому має змогу сплачувати аліменти на утримання доньки.

Доводи апеляційної скарги, що в матеріалах справи відсутні докази щодо місця роботи відповідача, доходу та достатності коштів для утримання дитини не спростовують висновку суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Звертаючись до суду з позовом позивачка вказувала на те, що між нею та відповідачем виник спір щодо матеріального утримання їх спільної дитини. Факт щодо наявності між сторонами спору щодо утримання дитини відповідачем не заперечувався. В той же час, відповідач, заперечуючи проти позову, не надав до суду першої інстанції належних доказів на підтвердження свого доходу, які б спростовували вимоги позивачки про наявність правових підстав для стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів для утримання дитини у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з рішенням суду в частині визначеного розміру аліментів.

Водночас, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що визначений судом розмір аліментів - 1/4 частка від заробітку (доходу) відповідача є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Також, такий розмір аліментів визначений судом з урахуванням обов'язку обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не надано правової оцінки обставинам, на які посилався відповідач.

Як вбачається зі змісту відзиву на позовну заяву, відповідач, як на підставу відмови в задоволенні позову посилався на те, що донька зареєстрована за його місцем проживання, у зв`язку з чим позивачка не вправі вимагати стягнення з нього аліментів, а також на те, що позивачкою не надано доказів заявленого способу стягнення аліментів.

Відповідач помилково ототожнює поняття "місце проживання" та "місце реєстрації". Крім того, у справі підлягає доведенню не сам по собі факт проживання, а факт утримання дитини.

Разом з тим, з мотивувальної частини рішення вбачається, що суд першої інстанції врахував такі заперечення відповідача, що відобразив у своєму рішенні. Сам факт того, що суд, врахувавши заперечення відповідача, дійшов висновку про стягнення аліментів, не є підставою для скасування рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про задоволення позову. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (201 200,00 грн); справи незначної складності є малозначними справами.

Оскільки ціна позову у даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа незначної складності, то вона відноситься до малозначних справ.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволенння.

Рішення Солом'янського районного суду Києва від 13 січня2020 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 10 червня 2020 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

Л.Д. Махлай