Справа № 206/3439/20
Провадження № 2/206/918/20
29 вересня 2020 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря судового засідання Гергіль Ю.І.
представника позивача Іваненкової Н.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Самарської районної у місті Дніпрі ради, третя особа: державний нотаріус Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, -
І. Стислий виклад позиції позивача та його представників.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Самарської районної у місті Дніпрі ради, третя особа: державний нотаріус Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що починаючи з 2010 року мати позивача ОСОБА_2 тяжко хворіла, лікарями поставлено діагноз - пухлина товстої кишки. Наприкінці 2010 року екстрено проведено операцію з видалення пухлини. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 . Повне опікування над ОСОБА_2 здійснювалось позивачем та його сім`єю (дружиною ОСОБА_4 та дітьми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ). В 2011 році повторно проведено операцію ОСОБА_2 , її стан погіршувався, вона потребувала постійного догляду і опіки. Починаючи з листопада 2014 року і по день смерті позивач проживав разом із матір`ю. У весь цей час позивачем та його сім`єю здійснювалось повне забезпечення матері усім необхідним для повноцінного життя: продуктами, ліками, обстеженням у лікарнях, лікуванням з проведенням операцій і постійним належним доглядом, також здійснювався догляд із приведенням у належний для життя стан будинку і прибудинкової території, оплата усіх комунальних платежів. Останні півтора року ОСОБА_2 була лежачою, і незважаючи на всі намагання та бажання продовжити її життя - ІНФОРМАЦІЯ_2 вона померла. Після смерті ОСОБА_2 , яка була зареєстрована та проживала по АДРЕСА_1 , лишився заповіт, яким остання заповіла належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (сім) - позивачу ОСОБА_1 . Позивач звернувся до державного нотаріуса Восьмої ДДНК Хорошманенко Н.С. із заявою та доданими до неї документами про прийняття спадщини після померлої матері, як спадкоємець за заповітом, однак йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, оскільки ним пропущено строк прийняття спадщини. З 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин. ОСОБА_1 є пенсіонером та побоюючись за своє життя та життя рідних, перебуваючи у групі підвищеного ризику, він зміг звернутись із заявою та доданими до неї документами про прийняття спадщини після померлої матері, як єдиний спадкоємець за заповітом до державного нотаріуса Восьмої ДДНК Хорошманенко Н.С. лише 08.07.2020, коли державою послаблено карантинні заходи, повернуто на маршрути громадський транспорт, знято суворі обмеження щодо громадських місць, державних установ та організацій, які теоретично працювали (мали працювати), проте фактично працювали в режимі без доступу осіб до приміщень. Враховуючи вищевикладене, та беручи до уваги те, що, на думку позивача, він з поважних причин пропустив строку для прийняття спадщини, останній просив визнати причину пропуску ОСОБА_1 строку для прийняття спадщини, поважною та визначити ОСОБА_1 додатковий строк - два місяці з моменту набрання законної сили рішенням суду для подання ним заяви про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 1-10).
В судовому засіданні позивач позов підтримав, просив задовольнити позовні вимоги та зазначив, що в нього є старший рідний брат ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , йому зараз 65 років, молодший брат помер ще до смерті матері.
Представник позивача ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначила, що ОСОБА_7 не подавав заяву про прийняття спадщини до нотаріуса, саме тому вони його не залучали як сторону по справі, він не має жодного відношення до того будинку, який заповіла ОСОБА_2 позивачу.
Щодо залучення рідного брата позивача - ОСОБА_7 до справи позивач та його представник заперечували.
Представник позивача ОСОБА_9 в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі та зазначила, що позивач звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в загальному порядку, документів про спільне постійне проживання зі спадкодавцем позивач нотаріусу не подавав.
ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.
29.07.2020 до Самарського районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Самарської районної у місті Дніпрі ради, третя особа: державний нотаріус Восьмої дніпровської державної нотаріальної контори Хорошманенко Н.С. про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини з додатками (а.с. 1-32).
03.08.2020 у даній справі відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання на 02.09.2020 та витребувано з Восьмої ДДНК належним чином завірену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 34).
12.08.2020 з Восьмої ДДНК надійшла заява про розгляд справи без участі представника державної нотаріальної контори разом з копією спадкової справи після смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 37, 38-53).
26.08.2020 до канцелярії суду надійшла заява від позивача про ознайомлення з матеріалами справи, з матеріалами справи позивач ознайомився в повному обсязі 27.08.2020 (а.с. 54).
02.09.2020 судом на обговорення було поставлено питання щодо залучення до справи рідного брата позивача - ОСОБА_7 , дане питання залишено без розгляду та відкладено судове засідання на 21.09.2020 у зв`язку з першою неявкою відповідача в судове засідання (а.с. 57-58).
21.09.2020 судом закінчено підготовчі дії, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 29.09.2020 (а.с. 65).
21.09.2020 до канцелярії суду надійшла заява від представника позивача ОСОБА_9 про ознайомлення з матеріалами справи, з матеріалами справи представник позивача ознайомилася в повному обсязі 25.09.2020 (а.с. 69).
У судові засідання призначені 02.09.2020, 21.09.2020 та 29.09.2020 відповідач, повідомлений про дату та час судового засідання, не з`явився, в зв`язку із чим, за наявності підстав, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
29.09.2020 судом було заслухано вступне слово представника позивача, досліджено письмові докази, що містяться в матеріалах справи та заслухано виступ представника позивача в судових дебатах.
29.09.2020 оголошено вступну та резолютивну частини заочного рішення суду.
ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_1 (а.с. 19, 51).
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 , серії НОМЕР_3 виданого 31.05.2016 Пенсійним фондом України (а.с. 31).
27.02.2015 ОСОБА_2 скала заповіт, яким належний їй житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 заповіла позивачу ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що підтверджується копією заповіту серії НАК 544520 та витягом про реєстрації в спадковому реєстрі № 39751821 від 27.02.2015 (а.с. 17. 18, 49).
12.12.2019 померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копіє свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 та копією лікарського свідоцтва про смерть № 714 (а.с. 15, 16, 41, 42).
08.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до Восьмої ДДНК із заявою про видачу на його ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 38).
08.07.2020 ОСОБА_1 звернувся до Восьмої ДДНК із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак постановою державного нотаріуса Восьмої ДДНК Хорошманенко Н.С. від 08.07.2020 ОСОБА_1 було відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованими за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_2 у зв`язку тим, що ОСОБА_1 протягом 6-ти місяців з часу відкриття спадщини не вчинив дій, що свідчать про її прийняття та передбачені ст. ст. 1268, 1269 ЦК України, а саме: не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; постійно не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини (а.с. 20-21, 22, 39-40, 52).
Згідно копії довідки Голови квартального комітету № 22 ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , 1961 р.н. доглядав свою матір ОСОБА_2 , 1933 р.н. з листопада 2014 року і по день смерті і проживав за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 26).
Копіями медичної документації хворої ОСОБА_2 , 1933 р.н. підтверджується, що мати позивача хворіла (а.с. 24-25).
Копіями квитанцій підтверджується, що позивач з 2019 року періодично сплачував кошти за послуги з газопостачання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 28-30).
ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем та його представниками щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Згідно зі ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Згідно з ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і лише особисто.
Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.
Згідно з ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
За загальним правилом положення про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини. Таким чином, з урахуванням положень ч. 2 ст. 1220 ЦК України, строк прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 закінчився 12.06.2020.
Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.
Тобто, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 04.11.2015 розглянув справу № 6-1486цс15, предметом якої був спір про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, зробив правовий висновок про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.
Така ж правова позицію викладена і в постанові Верховного Суду України справа № 6-1320цс17 від 23.08.2017.
Отже, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
У постанові Верховного Суду по справі № 565/1145/17 від 26.06.2019 визначено, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.
Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту, тощо.
При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов`язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24.01.2020 року по справі № 192/1663/17 зазначив, що «судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.
Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі №351/2403/17, постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16».
Згідно ч. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. За наявності у спадковій справі заяви спадкоємця про відмову від права на спадщину його вимоги про визначення додаткового строку для прийняття спадщини задоволенню не підлягають. Визначаючи спадкоємцеві додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, суд не повинен вирішувати питання про визнання за ним права на спадщину. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому статтею 1269 ЦК, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У резолютивній частині рішення суд повинен вказати відповідно певний період часу з моменту набрання судовим рішенням законної сили, протягом якого спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини, а не конкретну календарну дату, до якої спадкоємець може подати заяву про прийняття спадщини. Додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини, не може перевищувати шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 ЦК для прийняття спадщини.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальна громада це жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Як вбачається із змісту та предмету позовної заяви позивачем пред`явлено позов про визначення додаткового строку для прийняття спадщини до Самарської районної у місті Дніпрі ради, яка виходячи з вищевикладеного не є територіальною громадою в особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Таким органом є Дніпровська міська рада.
Крім того, позивачем ОСОБА_1 в судовому засіданні було зазначено, що в нього є старший рідний брат ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , йому зараз 65 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.
Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Позивач у позовній заяві не зазначив, що він має старшого рідного брата, який враховуючи його вік є пенсіонером, тобто непрацездатною дитиною спадкодавця ОСОБА_2 , який згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку та може бути спадкоємцем першої черги.
Таким чином, враховуючи, що позивачем визначено відповідача по справі Самарську районну у місті Дніпрі раду, відповідного клопотання про заміну неналежного відповідача позивач не подав, щодо залучення ОСОБА_7 позивач та його представник заперечували, а відтак позов пред`явлено до неналежного відповідача, що є однією з підстав для відмови в задоволені такого позову.
Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
При цьому, цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Однак відсутність законодавчо закріпленого визначення поняття "спосіб захисту права та/або інтересу" не виключає виокремлення матеріально-правового та процесуально-правового аспектів захисту цивільного права та інтересу.
Так матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з`ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.
В свою чергу процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що суди розглядають в порядку відповідного виду судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із відповідних відносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. При цьому вказаний аспект включає в себе не лише правильність обрання передбаченого законом або договором способу захисту, але і необхідність належного правового обґрунтування вимог відповідними нормами права.
Тобто, саме на позивачів покладено обов`язок у позовній заяві викласти обставини, якими вони обґрунтовують свої вимоги, зазначити докази, що підтверджують вказані обставини, а також вказати правові підстави позову, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, при розгляді справи повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, і не застосовує самостійно для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, якщо позивачі не обґрунтовують ними свої вимоги з наданням відповідних доказів, і застосування цих норм призводить до зміни предмета позову або обраного способу захисту прав та інтересів.
Тобто, на думку суду, виходячи з аксіоми цивільного судочинства jura novit curia - «суд знає закон», при розгляді справи суд дійсно повинен надати правильну правову кваліфікацію відносинам сторін, яка проте не може бути застосована судом для вирішення спору по суті за відсутності відповідного клопотання позивачів у справі, оскільки інший підхід суду порушив би принцип диспозитивності судового процесу та правомірні очікування як позивачів (які звертаються саме з певним чином обґрунтованою в правовому аспекті вимогою) так і відповідача (який заперечуючи проти позову наводить доводи саме щодо тих підстав та обґрунтувань, які наводяться позивачами у справі).
Що стосується доводів позивача з приводу того, що з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, а ОСОБА_1 є пенсіонером та побоюючись за своє життя та життя рідних, перебуваючи у групі підвищеного ризику, він зміг звернутись із заявою та доданими до неї документами про прийняття спадщини після померлої матері, як єдиний спадкоємець за заповітом до Державного нотаріуса Восьмої ДДНК Хорошманенко Н.С. лише 08.07.2020 року, коли державою послаблено карантинні заходи, повернуто на маршрути громадський транспорт, знято суворі обмеження щодо громадських місць, державних установ та організацій, які теоретично працювали (мали працювати), проте фактично працювали в режимі без доступу осіб до приміщень, то суд вважає з цього приводу зазначити наступне.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 16.07.2020 по справі № 924/369/19 зазначив, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» у чинній редакції, з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19 з 12.03.2020 по 31.07.2020 (в редакції останніх змін) на всій території України встановлено карантин.
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.05.2020 №343 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та відповідно до підпункту 8 пункту 2 постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів.
Постановою Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 №392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених пунктом 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією (у тому числі у м. Дніпро). Зокрема, дозволено: з 22.05.2020 регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25.05.2020 перевезення пасажирів метрополітенами.
Наведене свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав.
Таким чином, ще з 04.05.2020 було дозволено діяльність нотаріусів, та в позивача була можливість протягом місяця звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак такою можливістю він не скористався.
Окрім цього, карантин на всій території України було встановлено лише з ІНФОРМАЦІЯ_7 , а ОСОБА_2 померла за 3 місяці до встановлення карантину, однак в цей період позивач також не скористався своїм правом на подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини.
Крім того, суд звертає увагу, що Порядок видачі свідоцтв про право на спадщину регламентовано Главою 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/5 (далі Порядок).
Згідно з п. 2.1 Гл. 10 Порядку, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.
Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини (п. 3.5 Гл. 10 Порядку).
Пунктом 3.23 Гл. 10 Порядку передбачено, що своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.
Згідно з п. 2.1. розд. IV Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 року за № 3306/5, спадкова справа заводиться посадовою особою органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми), що свідчить про волевиявлення щодо спадкового майна, спадкоємців, визначених у ст. ст. 1261, 1262, 1266 ЦК України, осіб, вказаних у заповіті, заінтересованих в охороні цього майна, або вимоги кредиторів.
Отже, ОСОБА_1 не був позбавлений можливості подати заяву про прийняття спадщини також шляхом направлення її поштою до нотаріальної контори або до органів місцевого самоврядування.
Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивач мав достатньо часу для особистого звернення до нотаріальної контори із письмовою заявою чи направлення поштою такої заяви чи виклик нотаріуса до місця свого проживання, дані обставини не є поважними, вони не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення таких дій.
Також, слід зазначити, що згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Так, позивачем до позовної заяви було долучено довідку, згідно якої ОСОБА_1 , 1961 р.н. доглядав свою матір ОСОБА_2 , 1933 р.н., з листопада 2014 року і по день смерті та проживав за адресою: АДРЕСА_1 , однак дану довідку позивач нотаріусу не подавав.
Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що причини пропуску ним строку для подання заяви про прийняття спадщини є поважними, пов`язаними з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами.
Пропуск спадкоємцем строку для прийняття спадщини без поважних причин, при відсутності будь-яких перешкод і труднощів для подання заяви не свідчить про наявність у такого спадкоємця порушеного, невизнаного або оспорюваного права, яке підлягає захисту в судовому порядку.
Вирішуючи позов по суті, суд, також, звертає увагу, що, відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, вищевикладені норми матеріального та процесуального права, вислухавши доводи та пояснення позивача та його представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, суд приходить до обґрунтованого висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити повністю.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено повністю, судовий збір поклається на позивача.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 1216-1222, 1233, 1241, 1247, 1268-1270, 1072, 1073, ЦК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 44, 76-89, 95, 141, 175, 258, 259, 263, 264, 265, 280, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України,
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне судове рішення складено 09.10.2020.
Головуючий суддя: К.С. Маштак