Справа №489/1162/19
Провадження №2/489/136/20
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Рум`янцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань Бодюл А.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи Друга миколаївська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання часток у спільній власності, зміни часток співвласників, перерозподіл спадкового майна, визнання недійсними договорів

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовною заявою про: визначення частки в спільній сумісній власності у придбаному житловому будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по Ѕ часток кожному на 1969 року; встановлення факту прийняття спадщини в порядку спадкування за законом ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнання права власності в порядку спадкування за законом за ОСОБА_8 після смерті батька ОСОБА_6 на ј частину житлового будинку АДРЕСА_2 ; визнання ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в рівних частках, а саме по 3/8 частки будинку за кожним з подружжя; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. 05 серпня 2015 року на 2/6 частки в праві спільної часткової власності на домоволодіння АДРЕСА_2 видане на ім`я ОСОБА_5 ; визнання недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 02.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; визнання недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 11.08.2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; перерозподілити спадкове майно, а саме 3/8 частки в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , між спадкоємцями: 1/8 частку цього домоволодіння ОСОБА_1 , 2/8 часток цього домоволодіння ОСОБА_5 . Мотивуючи свої вимоги тим, що 03 червня 1969 року ОСОБА_6 сумісно з ОСОБА_7 придбано житловий будинок АДРЕСА_2 , який складався з чотирьох кімнат площею 44,20 кв. м. та інших приміщень і надвірних споруд. Станом на 28.05.2009 року будинок складається з п`яти кімнат площею 61,5 кв. м. та інших приміщень. ОСОБА_6 і ОСОБА_7 померли, проте за життя не визначили свої частки в спільному майні на спірний житловий будинок. Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_2 . На момент відкриття спадщини зі спадкодавцем були зареєстровані: ОСОБА_8 , ОСОБА_5 , ОСОБА_7 . Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 були його дружина ОСОБА_5 , яка подала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом та син ОСОБА_8 , який фактично прийняв спадщину як такий, що проживав зі спадкодавцем, тобто вчинив дії, що свідчать про прийняття спадщини. ОСОБА_8 від прийняття спадщини не відмовлявся. Нотаріус, при заведенні спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , не закликав ОСОБА_8 як спадкоємця першої черги до спадкування. ОСОБА_5 приховала від нотаріуса існування іншого спадкоємця першої черги, зазначивши в своїй заяві про прийняття спадщини про те, що інших спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_6 , немає. Під час розгляду справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_5 права власності в порядку спадкування за законом на Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_2 , судом встановлено, що ОСОБА_8 відмовився від спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 .. Проте, така відмова в судовому засіданні не передбачена та є нікчемною. Її чоловік ОСОБА_8 успадкував за заповітом Ѕ частку спірного житлового будинку після смерті своєї тітки ОСОБА_7 . 08 вересня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб. За час їх спільного проживання у будинку АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 за вказаною адресою не проживала. За період їх спільного сумісного проживання, за рахунок їх спільних коштів у спірному будинку було проведено перепланування із збільшенням житлової площі та капітальний ремонт частини спірного житлового будинку, який істотно збільшився у своєї вартості. Враховуючи те, що цінність домоволодіння збільшилася, тому, вважає, що ѕ частки спірного будинку, що перебували у власності ОСОБА_8 являються спільною сумісною власністю подружжя, тобто ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , яка може претендувати на 3/8 частки спірного домоволодіння. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Вона та його мати ОСОБА_5 звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 , його син ОСОБА_9 відмовився від частки у спадщини на користь ОСОБА_5 02 червня 2015 року та 11 серпня 2015 року ОСОБА_5 уклала договори дарування та передала в дар ОСОБА_3 Ѕ частку та 2/6 частки житлового будинку АДРЕСА_2 . Проте, вказаними договорами було передано ОСОБА_3 частину майна котре має право успадкувати вона, ОСОБА_1 після смерті свого чоловіка ОСОБА_8 , а саме на частину житлового будинку АДРЕСА_2 . Вважає, що договорами дарування порушуються її право на власність, а тому частки спірного будинку підлягають перерозподілу.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, що позивачем не надано належних та достатніх доказів, які б свідчили про її порушене право на спадкування після смерті чоловіки ОСОБА_8 . Нею обраний не належний спосіб захисту права на збільшення частки у спільній частковій власності. В мотивувальній частині рішення Ленінського районного суду у справі 2-206 за позовом ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом до ОСОБА_8 , ОСОБА_3 , ОСОБА_7 , відповідач ОСОБА_8 в судовому засіданні погодився з позовними вимогами та пояснив про те, що відмовляється від спадкування на користь позивачки, тобто своєї матері. Дане рішення суду набрало законної сили. Договори дарування укладені ОСОБА_5 від 02.06.2015 року та від 11.08.2015 року відповідають вимогам цивільного законодавства та підстав для визнання їх недійсними немає. Позовні вимоги про перерозподіл спадкового майна не підлягають задоволенню, оскільки доказів того, що інші співвласники житлового будинку на час виконання будівельних робіт надавали свою згоду на їх виконання, позивачем не надано. Крім того, позовні вимоги в частині зміни розміру ідеальних часток співвласників спірного житлового будинку у зв`язку з проведеними поліпшенням вже були предметом судового розгляду.

З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

Житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_2 належав ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на підставі договору від 03.06.1969 року, посвідченого нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори Родіною В.І.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду АДРЕСА_2 від 24.10.2002 року, власниками якого були ОСОБА_6 -1/2 частки та ОСОБА_7 Ѕ частки, складається з житлового будинку літ. А; літньої кухні літ. Е; тамбура до літньої кухні літ. е; гаража літ. И; підвалу з шиєю літ. Ппд; сараю літ. С; сараю літ. В; сараю літ. М; сараю літ. Л; огорожі, споруди, замощення № 1,3,4,5,6,І; недобудоване літ. О.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 . Після його смерті відкрилася спадщина на Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 .

14 червня 2002 року ОСОБА_5 звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 485/2002 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 .

Позивач в своєму позові зазначає, що ОСОБА_5 ввела в оману державного нотаріуса зазначивши в своєї заяві про те, що крім неї інших спадкоємців немає. Крім того, в спадковій справі, немає відомостей про те, що зі спадкодавцем проживав та був зареєстрований його син ОСОБА_8 .

Дійсно, в заяві ОСОБА_5 про прийняття спадщини зазначено, що крім неї інших спадкоємців немає.

Згідно довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 11.12.2016 року, в житловому будинку АДРЕСА_2 були зареєстровані: ОСОБА_6 , з 11.05.1969 року по 02.03.2002 року; ОСОБА_5 , з 19.06.1969 року по теперішній час; ОСОБА_7 з 11.08.1969 року по 04.05.2005 року; ОСОБА_8 з 08.12.1998 року по 11.03.2015 року.

Оскільки на момент виникнення спірних правовідносин діяв Цивільний кодекс України від 18 липня 1963 року (надалі ЦК України 1963 року), то до спірних правовідносин слід застосовувати норми вказаного Закону.

Статтею 548 ЦК УРСР 1963 року встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким згідно ст. 525 цього Кодексу є день смерті спадкодавця.

За змістом частин першої та другої статті 549 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, як у разі подання ним у шестимісячний строк відповідної заяви до державної нотаріальної контори, так і в разі фактичного його вступу в управління або володіння спадковим майном, що означає можливість спадкоємця мати майно у своєму віданні, вчинення ним відповідних дій стосовно зазначеного майна до закінчення шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.

Проте, при дослідженні матеріалів цивільної справи № 2-206/2003 року встановлено, що 27 листопада 2002 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_10 , ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Відповідачі в судовому засіданні визнали позовні вимоги в повному обсязі. ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що він відмовляється від спадщини на користь позивача, тобто своєї матері ОСОБА_5 .

Прийняття спадщини є фактом, яке відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. В даному випадку ОСОБА_8 відмовився від спадкового майна.

Згідно ст. 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.03.2006 року, позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_5 право власності на Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою надвірними спорудами та будовами в домоволодінні АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом.

Рішення суду набрало законної сили 15 квітня 2003 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19.05.2016 року, внесено виправлення в рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року по справі № 2-206/2003 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку спадкування та змінено у вступній частині рішення суду дату його постановлення з «12 марта 2006 года» на вірне «14 марта 2003 года».

Отже, ОСОБА_5 правомірно набула у власність Ѕ частку житлового будинку АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року.

Зазначене рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалося учасниками справи.

У 2016 році ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду Миколаївської області зі скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року по справі № 2-206/2003 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 11.07.2016 року відмовлено у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 про визнання права власності в порядку спадкування.

Отже, враховуючи те, що рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року набрало законної сили, учасниками справи не оскаржувалося, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_5 правомірно набула право власності на Ѕ частку спірного майна.

А тому позовна вимога про визначення частки у спільній сумісній власності у придбаному житловому будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по Ѕ часток кожному на 1969 року та встановлення факту про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом ОСОБА_8 після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в рівних частках, а саме по 3/8 частки будинку за кожним з подружжя, суд приходить до наступного.

12 лютого 2005 року ОСОБА_7 склала заповіт, відповідно до якого заповідала все свої майно, у тому числі Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_2 своєму онукові ОСОБА_8 .

Зазначений заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Криницьким А.А. за зареєстрований за реєстровим № 169.

ОСОБА_8 та ОСОБА_11 08 вересня 2007 року зареєстрували шлюб, свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

Позивач зазначає, що період перебування в зареєстрованому шлюбі, та їх спільного проживання у будинку АДРЕСА_2 з ОСОБА_8 , за рахунок їх спільних коштів та взятого кредиту, у спірному будинку було проведено перепланування із збільшенням житлової площі та капітальний ремонт частини спірного житлового будинку, який істотно збільшився у своєї вартості. Враховуючи те, що цінність домоволодіння збільшилася, тому, вважає, що ѕ частки спірного будинку, що перебували у власності ОСОБА_8 являються спільною сумісною власністю подружжя, тобто ОСОБА_8 та ОСОБА_1 , а тому вона може претендувати на 3/8 частки спірного домоволодіння.

На підтвердження зазначеного позивачем надано: договір кредиту № 641/3-198 від 19.10.2007 року, товарні чеки на придбання матеріалів необхідних для перепланування житлового будинку, меблів, тощо; договір трудового найму від 25.09.2007 року; розписку ОСОБА_12 від 29.08.2008 року про отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 100003,25 грн.; розписку ОСОБА_12 про отримання коштів від ОСОБА_1 у розмірі 10000 грн. (а.с. 22-32).

Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_2 від 28.05.2009 року, власниками якого є ОСОБА_5 Ѕ частки, ОСОБА_7 Ѕ частки, складається з: житлового будинку літ. А. (збільшена житлова площа на 10,40 кв. м. за рахунок внутрішнього перепланування); житлової прибудови літ. А1, загальною площею 17,00 кв. м., житловою площею 6,90 кв. м. ; літньої кухні літ. Е; тамбура до літньої кухні літ. е; сараю літ. В; сараю літ. С; підвалу літ. Ппд; гаража майстерні літ. О; навісу літ. Р.; душ літ. П1; вбиральні літ. У.

Що підтверджується матеріалами інвентаризаційної справи ЄР 27327265 Р № 11647, справа № 15879 житлового будинку АДРЕСА_2 .

Згідно висновку експерта №125-082/1 від 07.07.2017 року, вартість будівельних робіт і матеріалів, які були використані під час будівництва господарських будов і споруд в житловому будинку АДРЕСА_2 складає 223 188 грн., зокрема, будівельних матеріалів 164 639 грн., будівельних робіт 58 549 грн. Вартість будівельних матеріалів, які були використані під час будівництва (реконструкція, збільшення площі) будівлі гаражу майстерні літ. О в домоволодінні АДРЕСА_2 в нині чинних цінах складає 300 262 грн.

Так, згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що право кожного із співвласників пов`язується з часткою у праві спільної власності, і кожен із співвласників є власником не певної частини майна, а всього спільного майна у цілому.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Відповідно до ч. 3 ст.357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Доказів того, що інші співвласники житлового будинку ОСОБА_5 або ОСОБА_3 на час виконання будівельних робіт надавали свою згоду на їх виконання, позивачем не надано.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21 вересня 2018 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 про визнання права власності на будівельні матеріали та зміну розміру ідеальних часток відмовлено.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14.11.2018 року, рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 21.09.2018 року залишено без змін.

Отже, визнання ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_1 в рівних частках, а саме по 3/8 частки будинку за кожним з подружжя у зв`язку з проведеними поліпшенням вже були предметом судового розгляду, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В., суд приходить до наступного.

ОСОБА_8 належала Ѕ частка житлового будинку АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_8 та ОСОБА_11 08 вересня 2007 року зареєстрували шлюб, свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 . Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема на Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_2 .

Спадкоємцями якого є: його дружина ОСОБА_1 син ОСОБА_9 , мати ОСОБА_5 .

08 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 .

09 квітня 2015 року ОСОБА_9 звернувся до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від прийняття після смерті ОСОБА_8 на користь матері спадкодавця ОСОБА_5 .

05 серпня 2015 року ОСОБА_4 , яка діє в інтересах ОСОБА_5 на підставі довіреності від 21.07.2015 року звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини смерті ОСОБА_8 .

Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За статтею 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. 17.02.2018 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_1 на 1/3 частки спадкового майна від Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_2 та ОСОБА_5 на 2/3 частки спадкового майна від Ѕ частки житлового будинку АДРЕСА_2 .

Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 177/2015 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 .

Враховуючи те, що ОСОБА_8 добровільно відмовився від права на спадкування після смерті ОСОБА_6 , судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 право власності на будівельні матеріали та зміну розміру ідеальних часток, а отже з цього слідує, що позивачем не доведено факту збільшення частки в спірному майні ОСОБА_8 , а тому позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Токіой І.В. не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 02.06.2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 ; визнання недійсним договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 від 11.08.2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , суд приходить до наступного.

ОСОБА_5 належить Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14.03.2003 року та 2/3 частки цього ж житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2018 року.

Статтею 717 Цивільного кодексу України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Положеннями частини 2 статті 719 цього Кодексу передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

02 червня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 передала в дар, а ОСОБА_3 прийняла в дар Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 . Зазначений договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 481.

11 серпня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_5 передала в дар, а ОСОБА_3 прийняла в дар 2/6 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_2 .

За змістом ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що договори дарування відповідають вимогам цивільного законодавства, підстав для визнання їх недійсними немає, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову про визнання договорів дарування недійсними.

А отже, позовні вимоги про проведення перерозподілу спадкового майна, а саме 3/8 частки в праві спільної сумісної власності на домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , між спадкоємцями: 1/8 частку цього домоволодіння ОСОБА_1 , 2/8 часток цього домоволодіння ОСОБА_5 також не підлягають задоволенню за безпідставністю.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом ( ст. 81 ЦПК України).

Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Судові витрати пов`язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача у відповідності до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 141, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , треті особи Друга миколаївська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна про визнання права власності в порядку спадкування за законом, визнання часток у спільній власності, зміни часток співвласників, перерозподіл спадкового майна, визнання недійсними договорів відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста Миколаєва або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Друга миколаївська державна нотаріальна контора, юридична адреса: м. Миколаїв, пр-т Миру, 8.

Третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Ласурія Світлана Анатоліївна, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Фалеєвська, 1/1.

Суддя Ленінського районного

суду міста Миколаєва Н.О. Рум`янцева

Повний текст судового рішення складено «12» жовтня 2020 року.