КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 червня 2020 року

м. Київ

справа № 758/2418/17

провадження № 22-ц/824/4921/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач),

суддів - Мазурик О.Ф. Махлай Л.Д.

за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року у складі судді Васильченка О.В.

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договорами позики, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив стягнути з останнього заборгованість за договором позики від 01 березня 2015 року у розмірі 110 469 євро, з яких: 63 723 євро - тіло позики; 34 935, 35 євро - 10 % річних згідно п.2 договору позики; 12 810, 64 євро - 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України, а також заборгованість за договором позики від 01 березня 2015 року в розмірі 93 154,63 євро, з яких: 57 540 євро - тіло позики; 24 907, 73 євро - 10 % річних згідно п.2 договору позики; 10 706, 90 євро - 3% річних згідно ч.2 ст. 625 ЦК України. Також просив стягнути з ФОП ОСОБА_2 витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою у розмірі 38 000 грн та 14 614,87 грн судового збору.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 01 березня 2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 100 000 євро під 10 % річних та з кінцевим строком повернення до 28 лютого 2016 року. Тією ж датою укладено ще один договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 57 540 євро під 10% річних та зі строком повернення до 01 травня 2015 року. Загальна сума позики складала 157 540 Євро.

У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором утворилась заборгованість, яку позивач просить стягнути у судовому порядку.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 заборгованість за договорами позики від 01 березня 2015 року у сумі 110 469 євро та 93 154,63 євро.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 5 500 грн витрат на професійну правничу допомогу, а також 14 614,87 грн судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням, 15 січня 2020 року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення в частині вирішення питання щодо стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу та постановити нове рішення про стягнення з відповідача 32 500 грн витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині вказане рішення просить залишити без змін.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що представником позивача - адвокатом Тищенком О.О. на вимогу ч. 3 ст. 137 ЦПК України, а також відповідно до позиції Верховного Суду, викладеній у справі №372/1010/16-ц від 03 травня 2018 року, до заяви про збільшення розміру позовних вимог від 20 листопада 2018 року долучено докази, що підтверджують понесені ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмір 32 500 грн, а саме: договір про надання правової допомоги адвокатом від 25.01.2016 року; додаткову угоду від 14.03.2016 року про внесення змін до договору про надання правової допомоги від 25.01.2016 року; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №829 від 22.09.1995 року; акт про надання правової допомоги від 20.11.2018 року; квитанції до прибуткових касових ордерів №18 від 14.03.2016, №31 від 26.05.2016, №32 від 05.11.2018, №33 від 13.11.2018, №34 від 19.11.2018 років; картки рахунку НОМЕР_1 станом на 31.12.2016 та на 30.11.2018 роки.

У зв`язку з указаним, уважає рішення суду першої інстанції в частині стягнення витрат на правничу допомогу таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також з неповним дослідженням письмових доказів, що містяться в матеріалах справи.

Не погоджуючись з рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року, відповідач ФОП ОСОБА_2 24 січня 2020 року також звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції, у порушення п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України, ґрунтується на останній заяві позивача про збільшення розміру позовних вимог від 20 листопада 2018 року.

Стверджує, що докази, надані позивачем на обґрунтування позовних вимог, фактичним обставинам справи не відповідають, оскільки за договорами позики від 01.03.2015 року ФОП ОСОБА_2 грошові кошти не отримувались, проте отримувались як бонуси за договорами HG 2Q2013 та HG 3Q2013 у період з 2012 по 2016 роки, на підтвердження чого звертає увагу на розписки позивача та відповідача про одержання вказаних грошових коштів.

Зазначає, що ОСОБА_1 протягом 2009-2015 років керував представництвом ТОВ «Хансгрое» в Україні, а відповідач був розповсюджувачем виготовленої компанією продукції від імені компанії «Дефінекс трейдінг енд сервісез ЛТД». За виконання плану продажу компанією «Дефінекс» надавалися бонуси та додаткові знижки від компанії - постачальника.

Стверджує, що під загрозою розірвання ділових стосунків між компаніями ОСОБА_1 умовою співробітництва висунув повернення йому особисто, як фізичній особі, бонусів та додаткових знижок, одержаних компанією «Дефінекс», що, у свою чергу, оформлювалось у вигляді договорів позики між сторонами по справі.

Звертає увагу суду на розрахунки сум по наданим бонусам та додатковим знижкам від фабрики «Хансгрое», відповідно до яких сума позики у розмірі 157 540 євро, відповідно до договорів позики за 2015 рік, сформувалась із бонусів та знижок, що сумувались за період з 2010 по 2015 роки.

Зазначає, що зміст укладених між сторонами договорів не засвідчує факту передачі коштів від позикодавця позичальнику.

Стверджує, що оскільки ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, то згідно з п. 292.11 Податкового кодексу України суми у розмірі 57 540 євро та 100 000 євро, що не повернуті позивачу за договором позики, мали би бути відображені у складі доходу відповідача станом на 01.03.2016, проте, Книга обліку доходів та податкові декларації за 2015-2016 роки, що містяться у матеріалах справи, одержання вказаних сум не підтверджують.

Вказує, що суд першої інстанції у порушення п.11 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», не зазначає період нарахування відсотків за користування позикою та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, які стягнуто з відповідача, а також, вказуючи на часткове повернення позики ОСОБА_2 у сумі 37 277 євро, не зазначає якими документами вказана сума підтверджується.

Зазначає, що, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, наведеної в постанові від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, позивач не мав права нараховувати передбачені оспорюваними договорами проценти після спливу визначеного договором строку кредитування.

17 лютого 2020 року представником позивача ОСОБА_3 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в якому останній просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Звертає увагу колегії суддів на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2019 року у цивільній справі №759/9962/17 за позовом ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики від 01.03.2015 року. Вказаним рішенням встановлено факт укладання між сторонами по справі оспорюваних договорів позики, факт отримання фізичною особою-підприємцем грошових коштів за вказаними договорами, а також обов`язок позичальника повернути зазначені грошові кошти.

Стверджує, що факт підписання відповідачем договорів позики є доказом отримання ним від позивача грошових коштів за вказаними договорами у відповідності до позиції ВСУ від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13.

Представник відповідача у судовому засідання апеляційну скаргу підтримала у повному обсязі та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі, проти апеляційної скарги представника позивача заперечувала.

Представник позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги відповідача заперечував, свою апеляційну скаргу просив задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що правовідносини, які склалися між сторонами, носять виключно характер договору позики, відповідно до положень ст.ст. 1047, 1048 ЦК, а тому суд дійшов висновку про встановлення факту укладення між сторонами саме договорів позики, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме отриманням грошових коштів та обов`язку їх повернення у чітко обумовлений сторонами правочину строк.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, у повній мірі указаним вимогам рішення суду не відповідає з огляду на наступне.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 01.03.2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 100 000 євро зі сплатою 10% річних та зі строком повернення позики до 28.02.2016 року. Відповідно до умов договору позивач передає, а відповідач приймає цю позику в користування. Позичальник здійснює виплату відсотків щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць (т. 1 а.с. 6).

01.03.2015 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 57 540 євро зі сплатою 10% річних та зі строком повернення позики до 01.05.2015 року. Відповідно до умов договору позивач передає, а відповідач приймає цю позику в користування. Позичальник здійснює виплату відсотків щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць. (т. 1 а.с. 7)

У поданому до суду відзиві відповідач зазначав про те, що ці договори укладались, однак кошти за ним не отримувались та не передавались. Більше того, ці договори укладались з метою недопущення розірвання ділових відносин між компанією «Дефінекс» та фірмою « Хансгрое », у трудових відносинах з якими перебували сторони.

В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що за умовами спільної роботи, за виконання плану продажу компанією «Дефінекс», представником якої був відповідач, компанії «Дефінекс» надавались бонуси та додаткові знижки постачальником фірмою « Хансгрое », представником якої був позивач ОСОБА_1 , який, загрожуючи розірванням ділових зв`язків із компанією «Дефінекс», поставив умову повернення йому особисто, як фізичній особі, бонусів та додаткових знижок, одержаних компанією «Дефінекс» за виконання плану продажу. Оскільки компанія «Дефінекс», маючи невиконанні зобов`язання перед покупцями сантехніки, та не маючи можливості іншим шляхом одержувати продукцію Хансгрое , ОСОБА_2 , виконуючи свої обов`язки як довірена особа компанії «Дефінекс», погодився на запропоновані ОСОБА_1 умови на вкрай невигідних для себе умовах, при цьому за ініціативою ОСОБА_1 повернення бонусів оформлювалось договорами позики між сторонами.

За правилами ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Якщо умови договору (наприклад, ціна, процентна ставка чи інше зустрічне надання) порівняно із звичайними умовами договорів цього ж виду, які існують у цей момент, є «різко», значно невигідними для однієї зі сторін, і тільки в силу тяжкої обставини одна зі сторін приймає ці умови, то такий договір може бути визнаний недійсним на підставі ст. 233 ЦК України.

Згідно зі ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормою ч. 1 ст. 627 ЦК встановлено що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ст. 638 ЦК).

Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Нормою ч. 1 ст. 1048 ЦК передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК).

За умовами договору позики від 01.03.2015 року, ОСОБА_1 (кредитор) передає, а ФОП ОСОБА_2 (позичальник) приймає для використання у своїй комерційній діяльності грошові кошти в сумі 100 000 євро на термін до 28.02.2016 року. Позичальник має право дострокового повернення суми боргу або його частини. За використання грошовими коштами позичальник сплачує кредитору проценти із розрахунку 10% річних. Позичальник проводить виплату процентів щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць. За останній місяць користування виплата процентів проводиться одночасно з поверненням основної суми позики.

За умовами договору позики від 01.03.2015 року, ОСОБА_1 (кредитор) передає, а ФОП ОСОБА_2 (позичальник) приймає для використання у своїй комерційній діяльності грошові кошти в сумі 57 540 євро на термін до 01.05.2015 року. Позичальник має право дострокового повернення суми боргу або його частини. За використання грошовими коштами позичальник сплачує кредитору проценти із розрахунку 10% річних. Позичальник проводить виплату процентів щомісячно до 15 числа кожного місяця за попередній місяць. За останній місяць користування виплата процентів проводиться одночасно з поверненням основної суми позики.

При укладенні вказаних правочинів обидві сторони були вільними у виборі їх умов.

Відповідно, уклавши зазначені правочини, обидві сторони, і в тому числі позивач, погодилися з тим, що їх умови є вигідними для кожної із них, що підтверджується подальшими їх діями.

Договір позики за своєю правовою природою є строковим договором, а відтак умова щодо строку повернення позики, внаслідок порушення якої настає відповідальність, передбачена договором, не може бути погоджена на інших умовах, ніж сама відповідальність, яка за своєю суттю є лише забезпеченням виконання основного зобов`язання.

Відповідальність, передбачена договором позики, є обов`язковою умовою для договорів позики та визначена на законодавчому рівні.

Таким чином, твердження відповідача про перебування під впливом тяжких обставин, у тому числі зобов`язань по поставці сантехнічної продукції, не підтверджуються належними та допустимими доказами, адже, укладаючи оспорювані договори, сторони самостійно на підставі їх вільного волевиявлення визначили їх умови, зокрема, щодо оплатності, з якими відповідач фактично погодився, враховуючи, що договори від 01.03.2015 року були підписані без зауважень та заперечень з боку останнього.

У свою чергу, докази незгоди відповідача з вказаними умовами договорів позик від 01.03.2015 року при їх укладенні чи намагання внести будь-які зміни чи доповнення до них у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, відповідачем не було доведено суду належними доказами факт існування тяжкої обставини відносно себе та факту її використання ОСОБА_1 у взаємовідносинах з відповідачем, в якій, нібито, опинився ФОП ОСОБА_2 , та причинно-наслідковий зв`язок між такою тяжкою обставиною і явно невигідними умовами, на яких були укладені оспорювані договори позики від 01.03.2015 року.

Більше того, відповідач у поданій апеляційній скарзі прямо заявляє, що під впливом «тяжких обставин» знаходилася саме Компанія «Дефінекс трейдінг енд сервісез ЛТД», а не він сам особисто.

Твердження сторони відповідача про те, що кошти за договорами позики від 01.03.2015 року ФОП ОСОБА_2 не отримувались, проте отримувались як бонуси за договорами HG 2Q2013 та HG 3Q2013 у період з 2012 по 2016 роки, не заслуговують на увагу суду, оскільки не підтверджені жодними належними доказами. Так, розрахунки по наданим бонусам та додатковим знижкам, що містяться в матеріалах справи та на які посилалася сторона відповідача, не є первинними бухгалтерськими документами, підписані лише самим ФОП ОСОБА_2 , будь-яких письмових документів на підтвердження зарахування цих грошових коштів як бонусів або знижок відповідачем не надано.

Судом першої інстанції правомірно зазначено, що правову оцінку вищевказаним доводам відповідача та взагалі питання щодо дійсності спірних договорів було надано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2019 року у цивільній справі № 759/9962/17, яким у задоволенні позовних вимог ФОП ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договорів позик від 01.03.2015 року недійсними було відмовлено.

У вищевказаному рішенні суду встановлено, що спірні договори укладені з фізичною особою - відповідачем ОСОБА_1 , а не представником фірми «Хансгрое». Крім того, умови спірних договорів чітко визначають волю сторін правочину в отриманні позики, умови її надання, визначення сторонами розміру позики, строку її повернення та порядок сплати відсотків за користування позикою. Тобто, сторони правочину - позивач та відповідач вчинили дії, спрямовані на набуття прав та понесення обов`язків, узгодивши між собою усі істотні умови, притаманні саме договору позики. Інших умов та застережень спірні договори не містять.

Тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами несуть виключно характер договору позики, відповідно до положень ст.ст. 1047, 1048 ЦК України, і є встановленим фактом укладення між сторонами саме договорів позики, що пов`язано з певними правовими наслідками, а саме отримання грошових коштів та обов`язок їх повернення у чітко обумовлений сторонами правочину строк.

Щодо посилань апелянта на безгрошовість укладених договорів позики, колегія виходить з наступного.

Згідно ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Норма ст. 1051 ЦК передбачає можливість оспорювання договору позики за безгрошовістю, зокрема позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13.

Тобто, факт підписання ФОП ОСОБА_2 договорів позик від 01.03.2015 року є доказом отримання ним від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 100 000 євро та 57 540 євро відповідно, що не було спростовано відповідачем.

При цьому, факт повернення відповідачем, та відповідно факт отримання позивачем 37 277 євро в якості повернення відповідачем боргу за договором позики від 01.03.2015 року є доказами реальності вказаних договорів позик.

Крім цього, реальність обох договорів позики прямо підтверджується рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 липня 2019 року у цивільній справі №759/9962/17, яким відповідачу у даній справі фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів позики від 01.03.2015 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 02 жовтня 2019 року №22-ц/824/12196/2019 рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 липня 2019 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин, ураховуючи однаковий суб`єктний склад учасників даної цивільної справи та цивільної справи №759/9962/17, суд дійшов правильного висновку про необхідність врахувати у своєму рішенні обставини, встановлені Святошинським районним судом м. Києва у рішенні від 02 липня 2019 року.

Таким чином, твердження апелянта про неотримання ним грошових коштів за договорами позики від 01.03.2015 року є безпідставним та надуманим.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 з приводу нараховування та стягнення судом передбачених договорами процентів після спливу визначеного договором строку кредитування, колегія дійшла наступного висновку:

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Як зазначено у позовній заяві за договором позики від 01 березня 2015 року відповідач отримав грошові кошти у розмірі 100 000 Євро під 10 % річних та з кінцевим строком повернення до 28 лютого 2016 року. Тією ж датою укладено ще один договір позики, відповідно до якого відповідач отримав грошові кошти у розмірі 57 540 євро під 10% річних та зі строком повернення до 01 травня 2015 року. Загальна сума позики складала 157 540 Євро. Відсотки за указаним договором сплачені в сумі 20 104 Євро в той час, коли за договором їх сума мала би складати 10 000 Євро (10% річних). Отже за даним договором від 01 березня 2015 року відсотки стягненню не підлягають.

Разом з тим, з урахуванням сплаченої суми позики та відсотків за договором від 01 березня 2015 року борг становить 57 381 Євро (110 000 євро (борг з урахуванням 10% річних) - 37 277 євро сплаченого боргу - 20 104 євро сплачених відсотків).

3% річних від указаної суми становить 7 527,13 євро (57 381 євро х 3% : 365 х 1 596).

Тому загальна сума боргу за вказаним договором становить 64 908,13 євро.

Щодо іншого договору позики борг становив 57 540 євро під 10% річних та зі строком повернення до 01 травня 2015 року. Тому у межах дії договору стягненню підлягає основний борг у сумі 57 540 євро +1 438,50 євро (10% річних) = 58 978,50 євро.

3% річних від зазначеної суми становить7 659,13 євро (58 978,50 євро х 3% : 365 х 1 580).

Загальна сума боргу за цим договором становить 66 637,63 євро.

Таким чином, суд, вірно визначивши характер правовідносин, які склалися між сторонами та встановивши наявність спору про право, невірно провів розрахунок боргу за вказаними зобов`язаннями, які виникли у відповідача, тому колегія уважає за необхідне змінити рішення суду, визначивши у резолютивній частині суми боргу за відповідними договорами позики у розмірі, наведеному вище.

Щодо доводів представника позивача ОСОБА_3 про скасування рішення в частині вирішення питання про стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, колегія зазначає наступне.

Як убачається з матеріалів справи, детальний опис робіт та послуг (правничої допомоги), виконаних та наданих адвокатом Тищенком О.О., та здійснення ним витрат для надання правничої допомоги клієнту ОСОБА_1 відповідно до умов договору про надання правової допомоги адвокатом від 25.01.2016 року, додаткових угод від 14.03.2016 року та 15.11.2017 року, викладений у таблиці, представленій у заяві про збільшення розміру позовних вимог (т.2 а.с.79-89).

Копії квитанцій до прибуткових ордерів на суму 38 000 грн долучені до заяв про збільшення розміру позовних вимог (т.1 а.с.159, т.2 а.с.89).

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Згідно частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Як убачається із опису робіт та послуг, наданих адвокатом Тищенко О.О. на робочі зустрічі адвоката з клієнтом витрачено 10 годин, гонорар 10 000 грн.

На думку колегії, такі робочі зустрічі не можна віднести до правової допомоги, окрім того, перелік робіт дублюється у розділі 2 і є необґрунтований.

Також завищеною є кількість годин (22), витрачених адвокатом по роботі його та його помічника, не весь перелік робіт є обґрунтований, зокрема, такі як: складання додаткової угоди з клієнтом, копіювання документів, прибуття до суду, дублювання робіт. Наразі, безпідставні є вимоги щодо включення до витрат на правничу допомогу часу, витраченого на телефонні переговори, та на пересування містом від офісу адвоката до суду, розмірі яких, за розрахунком адвоката становить 6000 грн.

Отже, з урахуванням дійсності витрат на правничу допомогу адвоката, їх необхідності, розумності їх розміру, з урахуванням складності справи, суд цілком вірного висновку дійшов про стягнення 5 500 грн витрат на правничу допомогу, оскільки вказана сума пов`язана з витратами з розглядом справи і розмір таких витрат є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору.

Наразі, суд також враховує клопотання представника відповідача про зменшення заявленого розміру витрат позивача на правничу допомогу (т. 2 а.с.164).

Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючі докази, мають обов`язок обґрунтовувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

Відповідно до статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

На підставі викладеного колегія дійшла висновку, що апеляційні скарги позивача та відповідача підлягають задоволенню частково, рішення суду першої інстанції слід змінити, зменшивши суми присуджених до стягнення за договорами позики, укладеними між сторонами 01 березня 2015 року.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. За змістом частини першої вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5 120 грн. Оскільки апеляційна скарга представника позивача в оскаржуваній частині рішення про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги слід покласти на позивача. Зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 040 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 та відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 грудня 2019 року - змінити.

Зменшити розмір стягнутого боргу за договором позики від 01.03.2015 року з 110 469 євро до 64 908,13 євро.

Зменшити розмір стягнутого боргу за договором позики від 01.03.2015 року з 93 154,63 євро до 66 637,63 євро.

В іншій частині рішення - залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 5 120 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 5 040 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено «10» червня 2020 року.

Головуючий В.А. Кравець

Судді О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай