Справа № 453/706/19 Головуючий у 1 інстанції: Микитин В.Я.
Провадження № 22-ц/811/1105/20 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
Категорія справи:39
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справі:

головуючого судді Цяцяка Р.П.,

суддів Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю секретаря Сеньків Х.І.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2019 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Перша Дрогобицька державна нотаріальна контора, в якому просила суд ухвалити рішення про стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованість за договорами позики від 10.07.2015 року, від 12.10.2016 року та від 06.10.2017 року у загальному розмірі 16 500 доларів США, що у еквіваленті за курсом НБУ становить 436 392 грн., у порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що 10.07.2015 року, 12.10.2016 року та 06.10.2017 року між відповідачем та ОСОБА_3 були укладені договори позики у формі розписок, згідно котрих ОСОБА_3 надав відповідачеві у борг із встановленими термінами повернення грошові кошти, а саме: 9 500 доларів США, 3 000 доларів США та 4 000 доларів США, а всього - 16 500 доларів США. ІНФОРМАЦІЯ_1 позикодавець ОСОБА_3 помер і позивачка, як його дружина, прийняла спадщину після його смерті і є спадкоємцем прав та обов`язків покійного (а.с. 2-3).

Оскаржуваним заочним рішенням (з урахуванням ухвали суду від 21 лютого 2020 року про виправлення описки; а.с. 132) позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 16 500 доларів США, що еквівалентно 436 392 грн. заборгованості за договорами позики, а також 4 63 грн. 92 коп. судових витрат (а.с. 85-87).

Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 21 лютого 2020 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (а.с. 94-97, 133-134) і відповідач оскаржив це рішення в загальному порядку.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та на порушення норм матеріального і процесуального права.

Стверджує, що «договори позик, які є у формі розписок, (відповідачем) повністю погашені та повернуті позичальнику ОСОБА_3 у повному обсязі», свідками чого є ряд громадян.

Вважає, що стосовно договору позики від 10.07.2015 року «пройшли терміни позовної давності», однак, оскільки судом по справі було ухвалено заочне рішення, то він був позбавлений можливості подати суду заяву про застосування строків позовної давності.

Вважає, що «присуджена сума в розмірі 436 392 гривні є сумнівною, так як невідомо по якому саме курсу приймалось оскаржуване рішення» (а.с. 141-143).

Апелянт, будучи своєчасно (06.08.2020 року) належним чином повідомленим про апеляційний розгляд справи 05 жовтня 2020 року, в судове засідання не з`явився, однак в день судового засідання на електронну адресу суду надіслав клопотання про відкладення розгляду справи з посиланням на те, що в Україні з метою запобігання поширенню коронавірусу COVID-19 введено карантин. Вважає, що строк відкладення апеляційного розгляду справи «не може бути меншим, ніж строк карантину».

Розглянувши вищезгадане Клопотання про відкладення розгляду справи «на інший день», колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення цього клопотання, з огляну на наступне.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина 1), досліджуючи при цьому докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2), а частиною 2 статті 372 цього Кодексу встановлено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

У відповідача/апелянта була можливість для наведення суду своїх доводів у поданій ним апеляційній скарзі.

Станом на час апеляційного розгляду справи (05.10.2020 року) введений Кабінетом Міністрів України з 12 березня 2020 року карантин триває вже майже 7 (сім) місяців, в черговий раз продовжений до кінця 2020 року і строки його завершення нікому не відомі: ця обставина є загальновідомою і не потребує доказування (частина 3 статті 82 ЦПК України).

В той же час, з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії в Україні карантину та на виконання Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» наказом Державної судової адміністрації України від 23.04.2020 року № 196 було затверджено Порядок роботи з технічними засобами відеоконференцзв`язку під час судового засідання в адміністративному, цивільному та господарському процесах за участі сторін поза межами приміщення суду, однак від відповідача/апелянта заяв до суду про участь у апеляційному розгляді справи в режимі відеоконференції не поступало.

За вищенаведених обставин колегія суддів вважає можливим апеляційний розгляд справи за відсутності апелянта на підставі наявних у справі даних та доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення доводів апеляційної скарги зі сторони позивачки, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Статтями 12 і 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 1 статті 82 ЦПК України що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, апелянт (відповідач) не заперечує факт написання ним 10.07.2015 року, 25.01.2016 року, 12.10.2016 року та 06.10.2017 року боргових розписок, оригінали яких знаходяться у матеріалах справи (а.с. 79, 80, 81), про отримання ним у ОСОБА_3 (чоловіка позивачки; а.с. 7) грошових коштів, які і є предметом позовних вимог.

ІНФОРМАЦІЯ_2 позикодавець ОСОБА_3 помер (а.с. 8-9) і спадщину після його смерті прийняла позивачка, що стверджується копією наявної у матеріалах справи спадкової справи (а.с. 38-78).

Матеріалами справи стверджується, що відповідач ОСОБА_2 11 травня 2019 року отримав від позивачки ОСОБА_1 письмову Вимогу про повернення боргу (а.с. 11-13), а відтак йому ще з 11 травня 2019 року було відомо про претензії позивачки з приводу повернення їй отриманих ним у її покійного чоловіка позик.

В той же час, отримавши 11 травня 2019 року від ОСОБА_1 письмову Вимогу про повернення боргу, ОСОБА_2 жодним чином на цю Вимогу … не відреагував будь-які докази про це у матеріалах справи відсутні.

Так само, як жодним чином не відреагував на отриману ним 06 липня 2019 року судову повістку з викликом його в підготовче судове засідання на 03.09.2019 року по розгляду позову ОСОБА_1 до нього про стягнення заборгованості (а.с. 29), відзиву на позов не подав і в згадане судове засідання не з`явився.

Будучи своєчасно (12.09.2019 року) належним чином повідомленим про судове засідання по даній справі, призначене на 31.10.2019 року (а.с. 34), ОСОБА_2 і в це судове засідання не з`явився і будь-яких пояснень з приводу заявлених до нього позовних вимог до суду не подав.

За змістом частини 3 статті 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві грошової суми, що позичалася, або зарахування цієї грошової суми на його банківський рахунок.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За змістом статті 1051 ЦК України, у випадку, коли договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження одержання (повернення) грошей та їх кількості.

Враховуючи суми позик (від 500 до 9 500 доларів США), договори позик між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у відповідності до ст. 1047 ЦК України мали бути укладеними (і були укладеними) у письмовій формі.

Відтак, доводи апеляційної скарги стосовно того, що «договори позик, які є у формі розписок, (відповідачем) повністю погашені та повернуті позичальнику ОСОБА_3 у повному обсязі», свідками чого є ряд громадян, до уваги прийматися не можуть.

Договір позики від 10.07.2015 року не містить конкретної дати повернення позичених грошей: у ньому є зобов`язання позичальника ОСОБА_2 повернути позичені кошти «за першою вимогою» (а.с. 79).

Таку вимогу від позивачки про повернення боргу він отримав 11 травня 2019 року (а.с. 11-13), а до суду з даним позовом вона звернулася 12 червня 2019 року, а відтак доводи апеляційної скарги стосовно того, що «пройшли терміни позовної давності», є надуманими і також до уваги прийматися не можуть.

В позовній заяві наведено обґрунтування її доводів стосовно того, що сума позики у загальному розмірі 16 500 доларів США у еквіваленті становить 436 392 грн., в підтвердження чого до позовної заяви долучено роздруківку про курс валют (а.с. 14).

Відповідачем (апелянтом) не було подано, ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції свого розрахунку (контррозрахунку) еквіваленту 16 500 доларів США у національній валюті України.

За наведених обставин доводи апеляційної скарги стосовно того, що «присуджена сума в розмірі 436 392 гривні є сумнівною, так як невідомо по якому саме курсу приймалось оскаржуване рішення», також до уваги прийматися не можуть.

Враховуючи вище наведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам по справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для його скасування відсутні і апеляційну скаргу на нього, доводи якої не спростовують висновків рішення суду, слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Сколівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2019 року- без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 15 жовтня 2020 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.