Справа № 459/3484/19 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/811/1209/20 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - Курій Н.М.,

суддів: Ванівського О.М., Мельничук О. М.,

розглянувши у в м. Львові в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 лютого 2020 року, постановлене в складі головуючого - судді Рудакова Д. І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 лютого 2020 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 12.07.1997 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Червоноградського МУЮ у Львівській області, актовий запис № 231 розірвано.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,40 грн. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.

Зазначає, що не погоджується з рішенням суду в частині стягнення з неї судового збору.

В апеляційній скарзі вказує на те, що вона є учасником бойових дій, копія посвідчення учасника бойових дій знаходиться в матеріалах справи, а тому вона звільнена від сплати судового збору. Посилається на норми ст. 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» відповідно до якої ветерани війни та особи, на яких поширюється чинність цього Закону, звільняються від судових витрат, пов`язаних з розглядом питань щодо їх соціального захисту. Також зазначає, що відповідно до пункту 13 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Зазначена норма статті даного Закону не містить посилань на те, що позов має бути заявлений лише з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також прямо та чітко не зазначає, що справа має стосуватись порушених прав саме позивача, що має статус учасника бойових дій, без уточнення характеру такого права та підстав його порушення. Так, Закон України «Про судовий захист» є спеціальним Законом і не містить жодних обмежень для учасників бойових дій щодо предмету судового захисту порушених прав. Окрім цього, апелянт посилається й на позицію Верховного Суду України у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 527/2088/17, з якої випливає, що учасники бойових дій звільняються від судового збору під час розгляду справи у всіх судових інстанціях незалежно від характеру, предмета та підстав позовів. Також у постанові Верховного Суду України роз`яснено, що коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, то у такому випадку, сплачений судовий збір стягненню з відповідача не підлягає, а повинен компенсуватись позивачу за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 лютого 2020 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_1 судового збору в розмірі 768 грн. 40 коп.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4, 5 ст. 268 ЦПК України, у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача судового збору відповідає зазначеним вимогам.

Встановлено, що рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 лютого 2020 року (арк. спр. 50), розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 12 липня 1997 року відділом ДРАЦС реєстраційної служби Червоноградського МУЮ у Львівській області, актовий запис № 231.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 17 лютого 2020 року стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 768,40 грн. сплаченого судового збору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З огляду на вимоги ст. 367 ЦПК України, колегією суддів переглядається рішення суду першої інстанції лише в частині стягнення судового збору із відповідачки ОСОБА_3 .

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6 статті 141 ЦПК України).

Відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, учасники бойових дій - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Окрім цього, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 зазначено, що, вирішуючи питання про стягнення судового збору з особи, яка має статус учасника бойових дій (прирівняної до нього особи), для правильного застосування норм пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» суд має враховувати предмет та підстави позову; перевіряти чи стосується така справа захисту прав цих осіб з урахуванням положень статтей 12, 22 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

У даній справі ОСОБА_1 є відповідачем, тобто особою до якої позивачем пред`явлено позов про розірвання шлюбу.

Позивачем, тобто особою, яка в своїх інтересах звернулась за судовим захистом є громадянин ОСОБА_2 . Одночасно, сплативши судовий збір у розмірі 768,40 гривень, позивач у своїх інтересах заявив вимогу про розірвання шлюбу і цю вимогу суд задовольнив.

Таким чином, справа за позовом ОСОБА_2 жодним чином не пов`язана з порушенням прав ОСОБА_1 , яка має статус учасника бойових дій. Суд першої інстанції не вирішував питання щодо захисту порушених прав ОСОБА_1 , а ухвалив рішення про розірвання шлюбу, з яким апелянт ОСОБА_1 погодилась.

З урахуванням наведеного вище, посилання ОСОБА_1 на правову позицію Верховного Суду у справі №572/2088/17 від 27 червня 2018 року є безпідставним.

Доводи апеляційної скарги є не обґрунтованими та не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при вирішенні питання розподілу судових витрат порушено норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, питання розподілу між сторонами судових витрат, суд першої інстанції вирішив без порушень положень статті 141 ЦПК України і статті 5 Закону України «Про судовий збір». Підстав для скасування в оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги немає.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись п. 1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 17 лютого 2020 року в частині розподілу судових витрат залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньодо Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повна постанова складена 03 червня 2020 року.

Головуючий Курій Н.М.

Судді: Ванівський О.М.

Мельничук О. М.