Головуючий суду 1 інстанції - Калмикова Ю.О.
Доповідач -Луганська В.М.
Справа № 415/9662/19
Провадження № 22-ц/810/146/20
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2020 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Луганської В.М.

суддів: Єрмакова Ю.В., Коновалової В.А.

за участю секретаря: Перишкіна Т.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Луганській області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку

цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 29 січня 2020 року, постановлену судом у складі судді Калмикової Ю.О.

за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Луганській області про стягнення недоотриманих соціальних виплат,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеними вимогами, в обґрунтування яких вказав, що він перебуває на обліку в Управлінні виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Луганській області як особа, що має інвалідність 1 групи та 100 % втрати працездатності на виробництві.

Від Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивач має автомобіль моделі ЗАЗ TF 698 K, державний номерний знак НОМЕР_1 . Протягом 2016 2018 років позивачу призначалася та виплачувалася сума на компенсацію витрат на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля, однак позивач вважає, що суми виплати компенсації нараховані з порушенням Постанови Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228 «Про порядок виплати та розміри грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування» та є меншими за 22 % прожиткового мінімуму на одну особу, яка втратила працездатність у розрахунку на місяць.

Позивач вказав, що ним було подано скаргу, в якій просив виплатити належні суми компенсації в повному обсязі, але листом Лисичанського міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області від 05 листопада 2019 року за № 2761 його було відмовлено у у здійсненні перерахунку.

У зв`язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Луганській області на його користь недоотриману компенсацію на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілю за 2016, 2017, 2018, 2019 роки у розмірі 12803,20 грн.

Ухвалою Лисичанського міського суду Луганської області від 29 січня 2020 року провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Луганській області про стягнення недоотриманих соціальних виплат закрито.

Не погодившись з вказаною ухвалою ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить суд скасувати ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 29 січня 2020 року та направити справу для продовження розгляду до Лисичанського міського суду Луганської області.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що відповідач не є суб`єктом владних повноважень в розумінні процесуальних норм права, а даний вид виплати пов`язаний із завданням шкоди заподіяної здоров`ю під час нещасного випадку на виробництві та на таку виплату він претендує у зв`язку з отриманням інвалідності внаслідок нещасного випадку на виробництві. Тому скаржник вважає, що даний спір повинний вирішуватися за правилами цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 524/7830/16-ц та на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 219/10010/17.

У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Луганській області не погоджується з доводами апеляційної скарги, просить суд відмовити в її задоволенні та зазначає, що Фонд соціального страхування України є суб`єктом владних повноважень та відноситься до інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції в правовідносинах, що виникають з приводу реалізації державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, яке спричинило втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування, у зв`язку з чим даний спір підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства. Посилання скаржника на постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 219/10010/17 є необґрунтованим, оскільки різні предмети розгляду справи.

В судове засідання представник Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування в Луганській області не з`явився, про місце та час судового засідання повідомлений належним чином.

В судове засідання ОСОБА_1 не з`явився, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає можливим розгляд справи провести без участі учасників справи, оскільки вони повідомлені про місце та час судового засідання належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві.

Закриваючи провадження у справі суд виходив з того, заявлені вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а справа підлягає розгляд за правилами адміністративного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1 , позивач звернувся до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування у Луганській області з вимогами про стягнення на його користь недоотриману компенсацію на бензин, ремонт, і технічне обслуговування автомобіля за 2016, 2017, 2018, 2019 роки.

Положеннями частини першої статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За приписами частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах.

Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон) передбачено, що цей Закон відповідно до основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я.

Згідно із частинами першою та другою статі 4 Закону Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Одними із принципів соціального страхування, відповідно до приписів пунктів 1 та 3 частин першої статті 3 Закону, зокрема, є законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування та державних гарантій реалізації застрахованими особами своїх прав.

За приписами частин шостої та сьомої статті 6 Закону рішення правління Фонду, прийняте в межах його компетенції, є обов`язковим для виконання, у тому числі всіма страхувальниками та застрахованими особами, яких воно стосується. Рішення правління Фонду оформляється постановою, відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідно до статті 8 Закону виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду, є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду. Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та в порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду, що затверджується його правлінням, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

Згідно статті 9 Закону основними завданнями Фонду та його робочих органів, зокрема, є реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Статтею 44 Закону встановлено, що Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Відповідно до статті 17 Закону спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Позивач звернувся до суду у зв`язку з тим, що відповідач відмовив позивачу провести перерахунок компенсації на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобіля відповідно до Порядку виплати грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 лютого 2007 року № 228.

Ураховуючи принципи, функції Фонду та зміст положень вищезазначених норм права, за предметним та суб`єктним складом цей спір має ознаки публічно-правових правовідносин, а отже підвідомчий адміністративній юрисдикції.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах сформульовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 360/1438/16-а (провадження № 11-350апп18).

З урахуванням викладеного, висновок суду про те, що заявлені вимоги позивача не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства відповідає вимогам закону.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання скаржника в апеляційній скарзі на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі № 219/10010/17 від 29 травня 2019 року, оскільки дана постанова містить правовий висновок про те, що ухвала про відмову у задоволенні клопотання про закриття провадження у справі, не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення щодо суті спору й окремо від такого рішення. Тобто, дана постанова не містить правового висновку щодо розгляду справ у даній категорії в порядку цивільного судочинства.

Посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 524/7830/167-ц не заслуговує на увагу, оскільки у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 360/1438/16а зазначено, що за суб`єктним складом цей спір має ознаки публічно-правових правовідносин, а отже підвідомчий адміністративній юрисдикції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду постановлена з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для її скасування по доводам апеляційної скарги не має.

Керуючись ст. ст. 367,374,375,382,384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Лисичанського міського суду Луганської області від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Під час карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України цей строк продовжується на строк дії такого карантину.

Повний текст постанови складено 10 квітня 2020 року.

Головуючий В.М. Луганська

Судді Ю.В. Єрмаков

В.А. Коновалова