Уманський міськрайонний суд Черкаської області
Справа №705/2899/18
2-о/705/3/20
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2020 року Уманський міськрайонний суд Черкаської області, в складі:

головуючого судді Коваля А.Б.

при секретарі Безвенюк Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Умані цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Умань Черкаської області. Зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з агресією Російської Федерації в Криму і на сході України, 28.06.2014 року на підставі наказу ком. 1 отбр. № 42-пм від 27.06.2014 року він був прийнятий у Збройні сили України за контрактом в добровільному порядку до 1 окремої танкової бригади Збройних сил України (в/ч НОМЕР_1 ).

У період з 07.07.2014 року по 11.09.2014 року він брав участь у боях за захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в зоні проведення бойових дій на сході держави.

26.07.2014 року він виконував бойове завдання у складі колони з 2-х танків, 1 БМП та Камазу з ЗУ-23 в зоні бойових дій на території Донецької та Луганської областей. Перебуваючи в районі Луганського аеропорту міста Луганськ, від військового керівництва їх бойовій групі була дана команда відступати із зайнятих бойових позицій. Під час відступу, приблизно о 17.00 год., їх бойова група потрапила в засідку, влаштовану проросійськими найманцями. Зав`язався бій, в ході якого він отримав закриту черепно-мозкову травму та втратив свідомість. Отямившись, оглянувши приміщення, зробив висновок, що перебуває у полоні проросійських найманців. Разом з ним були інші українські військовослужбовці: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . Цього дня, ближче до ночі, до них прийшли представники проросійських іррегулярних збройних формувань, які дали йому невідомі таблетки та рідину, сходу на чай. Повністю отямившись, він мав змогу зателефонувати батькам та повідомив про своє місце знаходження. Зробивши телефонні дзвінки, проросійські найманці повідомили, що він перебуває у місті Сорокине (до 2016 року місто мало назву Краснодон) Сорокинського району Луганської області, яке знаходиться під контролем квазідержавного утворення «ЛНР».

Наступного дня проросійськими найманцями був проведений допит. Перед допитом він зі своїми військовими побратимами домовилися про поведінку та відповіді на питання, які їм можуть задавати на допитах. Вказане дозволило їм пережити допити та не видати інформацію, яка б зашкодила українським військовослужбовцям на волі. Під час допиту його принижували та погрожували нанести тілесні ушкодження. Допит проводили особи з характерним російським акцентом. Після допитів вони знаходилися у підвальному приміщенні, яке явно не було пристосоване для проживання.

На 4 день полону вони були переведені до міліцейського відділку міста Краснодон. Вони сиділи в камерах по 4 чоловіки. Згодом до них привели важкопоранених військових, оскільки за повідомленням проросійських найманців, знаходитися в лікарні їм було небезпечно. На 6-й день полону утримувачі відпустили декількох українських полонених з дуже тяжкими пораненнями. Наступні 16 днів вони перебували у тюремних камерах.

На 16 день незаконного утримання до них зайшов представник окупаційної адміністрації РФ на тимчасово непідконтрольній Україні території та повідомив про їх звільнення у найближчому майбутньому. Цього ж дня його та ще трьох військовополонених направили до місцевого готелю. В одному з номерів перебував один із лідерів так званої «ДНР» ОСОБА_5 та представник військової розвідки РФ. 2-3 години вони проводили допит, використовуючи при цьому засоби психологічного впливу. Оточення ОСОБА_6 показувало йому та його побратимам провокуючі відео, на яких українські військові начебто самі напали на мирних жителів Донбасу. Через години знущання їх заспокоїли та пообіцяли відпустити, якщо українська сторона виконає умови проросійських бойовиків і російських найманців. Їм потрібні були тіла 9 проросійських бойовиків, які загинули під час бою з ними. Також ними було повідомлено, що у разі непогодження з вимогами росіян та їх найманців, до українських військовослужбовців будуть застосовані заходи катування та страта. Що б зібрати з поля бою тіла загиблих, проросійські найманці, для своєї безпеки, взяли з собою його та ще одного товариша.

10.08.2014 року відбулося їх звільнення. Їх відвезли до українського блокпосту, звідки були направлені в Дніпропетровську лікарню. Наступного дня він потрапив додому і весь жах закінчився.

Таким чином, в полоні проросійських бойовиків він перебував приблизно з 26 липня по 10 серпня 2014 року. Після перебування у полоні та отриманих в бою травм він проходив тривалий курс лікування, однак повністю так і не одужав.

Актом про нещасний випадок, актом проведення службового розслідування та довідкою № 119 встановлено, що він дійсно 26.07.2014 року одержав поранення у виді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку та антено-невротичний синдром під час виконання бойового завдання в районі Луганського аеропорту міста Луганськ. Також документами встановлено, що дійсно у період з 26.07.2014 року по 10.08.2014 року він перебував у полоні у представників проросійських іррегулярних збройних формувань в місті Краснодон (Сорокине) Луганської області та був звільнений в обмін на тіла 9 проросійських найманців.

Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Тому заявник просив суд встановити факт поранення його, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 26.07.2014 року у районі Луганського аеропорту м. Луганськ Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Встановити юридичний факт перебування ОСОБА_1 з 26 липня 2014 року по 10 серпня 2014 року в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_8 підтримали вимоги заяви та факти, викладені у ній, та просили суд заяву задоволити в повному об`ємі, в подальшому на адресу суду подали письмову заяву, у якій просять суд справу слухати у їх відсутність, вимоги заяви підтримують та просять суд її задоволити.
Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з`явився, на адресу суду направили письмові пояснення, у якому просять також суд справу слухати у відсутність їх представника.

Заінтересована особа Посольство Російської Федерації в Україні, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання своїх представників не направили та будь-яких клопотань чи заяв на адресу суду не надходило.

Зважаючи на відсутність підстав для відкладення розгляду справи, суд ухвалив розглянути справу за відсутності осіб, що в засідання не з`явились.

Дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що заяву необхідно задовольнити в повному обсязі з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі наказу командира й отбр № 42-пм від 27.06.2014 року був прийнятий у Збройні Сили України за контрактом в добровільному порядку до 1 окремої танкової бригади Збройних Сил України (в/ч НОМЕР_1 ).

Відповідно до відміток у військовому квитку серії НОМЕР_2 заявник ОСОБА_1 брав безпосередню участь у бойових діях у зоні АТО з 07.07.2014 року по 11.09.2014 року, що також підтверджується довідкою ТВО командира військової частини пп НОМЕР_3 (а.с. 121).
Відповідно до акту № 238 розслідування нещасного випадку, що стався 26 липня 2014 року та акту № 237, затверджених 21.09.2014 року ТВО командира військової частини ПП НОМЕР_3 , ОСОБА_1 під час виконання завдань Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, 26.07.2014 року у складі колони з 2-х танків, 1 БМП та Камазом з ЗУ-23 виїхав для зайняття бойової позиції, де потрапив під артилерійський обстріл та іншої зброї. Отримавши наказ про відступ до Луганського аеропорту, приблизно о 17.00 потрапив у засідку, де під час бою отримав ЗЧМТ та струс головного мозку внаслідок вибуху снаряду. Після повернення свідомості потрапив у полон до терористів. Був переведений до СІЗО, де знаходилися військовослужбовці: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 10.08.2014 року з СІЗО був перевезений до м. Краснодон Луганської області. 11.08.2014 року був обміняний за допомогою генерала-полковника ОСОБА_9 на 9 трупів терористів. Пізніше був доставлений в Дніпропетровську лікарню. Відповідно до довідки Черкаського обласного госпіталю ОСОБА_1 отримав закриту черепно-мозкову травму, струс головного мозку, антено-невротичний синдром.

Відповідно до витягу із наказу командира військової частини НОМЕР_3 від 05.06.2015 року № 123 молодшого сержанта військової служби за контрактом ОСОБА_1 , заступника командира бойової машини навідника оператора 2 механізованого взводу 2 механізованої роти механізованого батальйону військової частини НОМЕР_3 , звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 04 червня 2015 року № 80-рс з військової служби у запас відповідно до свідоцтва про хворобу № 963-п від 21.05.2015 р. ГВКГ м. Київ на підставі ст. 26 пункту 8 підпункту «б» (за станом здоров`я) Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з 05 червня 2015 року виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 , зняти з усіх видів забезпечення, а з котлового забезпечення з 06 червня 2015 року і направлено для зарахування на військовий облік до Уманського ОМВК Черкаської області.
Відповідно до довідки до акту огляду МСЕК серії 10 ААА № 012584 ОСОБА_1 , є особою з втратою професійної працездатності 40 %.

Відповідно до свідоцтва про хворобу № 963-п від 28 травня 2015 року госпітальною Військово-лікарською комісією психоневрологічного профілю ГВМКЦ «ГВКГ» МО України за розпорядженням ТВО командира польова пошта в/ч НОМЕР_3 встановлено причинний зв`язок захворювання ОСОБА_1 з проходженням військової служби: наслідки ЗЧМТ (26.07.2014 р.) у вигляді розсіяної вогнищевої мікросимптоматики, вегето-судинної нестійкості, цефалічного синдрому. Стійкий помірно виражений посттравматичний стресовий розлад у вигляді тривожно-депресивного синдрому з проявами агрипнії та вираженою емоційно-вольовою лабільністю. Травма, так, пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Ідіопатичний пролапс передньої стулки мі трального клапану з мінімальною регургітацією, СН0. Змішаний астигматизм правого ока В 1,0 Д З корекцією на кожне око. Викривлення перетинки носа без порушення функції дихання.

Таким чином факт поранення заявника при виконанні обов`язку військової служби 26.07.2014 року в районі Луганського аеропорту м. Луганськ Луганської області України внаслідок збройної агресії Російьскої Федерації проти України, а також факт перебування ОСОБА_1 з 26 липня 2014 року по 10 серпня 2014 року в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Звертаючись до суду та обґрунтовуючи необхідність встановлення факту того, що він отримав поранення при виконанні службових обов`язків та факт перебування у полоні внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, заявник ОСОБА_1 акцентував увагу на відсутності іншого позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв`язку між отриманням ним захворювання та військовою агресією Російської Федерації, оскільки такий порядок законодавством не визначено.

Суд відмічає, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 2 ст. 82 ЦПК України.

Як загальновідомо, у квітні 2014 року контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014).

Протягом травня 2014 року самоназвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також залучені такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. Вказані факти закріплені постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21.04.2015.

23.08.2014 розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації.

На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, Генеральний секретар кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України».

Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російської Федерацією.
Частиною 4 статті 2 цього Закону, визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права.

Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України (ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 06.12.1991).

Як підсумок, Україною за наслідками збройної агресії Російської Федерації прийнято постанову Верховної Ради України від 17.03.2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей.

Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «b», «c», «;d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (ХХIХ) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14.12.1974.

Військові дії Російської Федерації на території України були визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій.

Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території України, міжнародною спільнотою та національним законодавством, на таку вказують, на думку суду, також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р.

З огляду на викладене та встановлені обставини, суд погоджується з доводами заявника, що його поранення 26.07.2014 року в районі Луганського аеропорту м. Луганськ Луганської області України та перебування у полоні з 26 липня 2014 року по 10 серпня 2014 року у контрольованих Російською Федерацією збройних формувань сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

При розгляді цієї справи, судом врахована правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду в справі №755/14659/16-ц та в інших постановах цього суду в справах №752/6366/16-ц, №428/8076/16-ц, №428/1397/16-ц, №243/7029/17, №417/3852/17, №428/12368/16-ц, №363/2981/16-ц, в яких стверджено факт збройної агресії Російської Федерації проти України та зазначено, що встановлення факту причинно-наслідкового зв`язку між військовою агресією Російської Федерації та конкретними обставинами в житті заявників, можливо лише шляхом звернення до суду, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового шляху встановлення такого факту.

Відповідно до ст.3 Загальної декларації прав людини (прийнята і проголошена резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948) кожна людина має право на життя, на свободу і на особисту недоторканність.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту зазначеної норми права, а також роз`яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» слідує, що в порядку окремого провадження суд розглядає справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право.

Отже, у судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника і в судовому порядку можливе лише тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

При зверненні до суду із заявою про встановлення юридичного факту важливе значення має мета його встановлення, оскільки саме вона дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки.

У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catanand Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyanv. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130).

Встановлення юридичного факту поранення заявника та його перебування у полоні, породжуватиме для заявника юридичні наслідки набуття заявником статусу жертви міжнародного збройного конфлікту, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Отже, від встановлення такого факту залежить виникнення та реалізація особистих та майнових прав саме заявника. При цьому, відповідний юридичний факт є індивідуальним, оскільки породжує правові наслідки лише для заявника.

Суд звертає увагу, що одну із заінтересованих осіб у цій справі визначено іноземну державу, однак правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене ч.1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року, не порушено, з огляду на наступне.

По-перше, зазначена норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Однак, у цьому випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає як сторона чи третя особа у справі позовного провадження.

По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абз.15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. У ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» наведено випадки, коли Україна може застосувати реторсію правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з ч. 1 та ч. 2 цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру недостатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування цих приписів закону наголошується у п.19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.12.2014 № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». На вказане також звертав увагу Верховний Суд в справах №363/2981/16-ц, №428/12368/16-ц,№363/2981/16-ц, тощо.

Отже, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що встановлення юридичного факту поранення та перебування у полоні заявника при виконанні військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України можливе лише у судовому порядку, а викладені у заяві обставини підтверджуються матеріалами справи, суд приходить до висновку, що заява ОСОБА_1 є обґрунтованою та підлягає задоволенню, оскільки встановлення вказаного факту породжує для заявника певні правові наслідки.

Керуючись ст.ст. 2, 259, 263-265, 268, 315-319 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задоволити.

Визнати встановленим факт поранення ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконанні обов`язку військової служби 26.07.2014 року в районі Луганського аеропорту м. Луганськ Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Визнати встановленим факт перебування ОСОБА_1 з 26 липня 2014 року по 10 серпня 2014 року в полоні у контрольованих Російською Федерацією збройних формуваннях на окупованій території Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

На рішення суду, протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Черкаського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: А. Б. Коваль