ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2903/20 Справа № 182/2079/19 Суддя у 1-й інстанції - Рунчева О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська А. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2020 року м.Кривий Ріг

справа № 182/2079/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Голуб О.О.

сторони

заявник: Нікопольська міська рада

заінтересована особа: Перша Нікопольська державна нотаріальна контора

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в м. Кривому Розі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу Нікопольської міської ради на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у м. Нікополь Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2019 року Нікопольська міська рада звернулася до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою, посилаючись на те, що згідно листа Комунального підприємства «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 30.03.2018 року заявника повідомлено, що станом на 31.12.2012 року право власності на 5/11 частин житлового будинку з господарськими побудовами за адресою - АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.09.1985 року, р.№ 2-2370 та свідоцтва про право власності від 21.09.1985 року р.№ 2-2367.

Згідно повідомлення Нікопольського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 20.11.2018 року № 4614/14.26-14, зареєстровано смерть ОСОБА_1 , згідно актового запису про смерть № 2025 від 20.11.1999 року.

З моменту смерті ОСОБА_1 минуло більше 19 років, однак до цього часу ніхто із спадкоємців не заявив та не прийняв спадщину, що залишилася після її смерті.

З метою встановлення можливих спадкоємців ОСОБА_1 , Нікопольською міської радою в газеті «Репортер» № 94 від 18.12.2018 року було опубліковано відповідну інформацію щодо розшуку спадкоємців, але жодних відомостей до цього часу не надійшло та будь - яка інформація щодо наявності можливих спадкоємців відсутня.

З урахуванням того, що з дня смерті ОСОБА_1 минуло більше 19 років і спадкоємці відсутні, Нікопольська міська рада просила суд визнати спадщину, яка залишилась після смерті ОСОБА_1 та складається з 5/11 частин житлового будинку з господарськими побудовами за адресою - АДРЕСА_1 , відумерлою та передати її у власність територіальної громади м. Нікополь в особі Нікопольської міської ради.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року в задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заяви, посилаючись на те, що на час відкриття спадщини, в період чинності ЦК України, його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 частини першої статті 555 ЦК України, в редакції 1963 року, було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК України, в редакції 1963 року, не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави.

Отже, норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, тому в даному випадку, на думку заявника, можливо визнати спадщину відумерлою на підставі ст. 1277 ЦК України.

Зауважує на тому, що спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 555 ЦК України, в редакції 1963 року, не передавалось та свідоцтва про право на спадщину державі не видавалось, з заявою про визнання такого майна безхазяйною річчю заявник не звертався, тому вважає, що діючим законодавством не врегульовано питання щодо спадщини, яка відкрилась до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто яким чином здійснюється передача цієї спадщини державі, тому заявник вважає можливим визнати спадщину відумерлою на підставі ст. 1277 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не подавався.

Учасники справи, належним чином завчасно повідомлені про розгляд справи, в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно листа Комунального підприємства «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 30.03.2018 року № 50 Нікопольську міську раду повідомлено, що станом на 31.12.2012 року право власності на 5/11 частин житлового будинку з господарськими побудовами за адресою - АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.09.1985 року, р.№ 2-2370 та свідоцтва про право власності від 21.09.1985 року р. № 2-2367 (а.с.6).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується актовим записом про смерть № 2025 від 20.11.1999 року (а.с.17).

Згідно повідомлення Першої Нікопольської державної нотаріальної контори від 31.05.2019 року, спадкова справа після смерті ОСОБА_1 не заводилася (а.с.23).

Звертаючись до суду з заявою про визнання спадщини відумерлою, заявник посилався на те, що оскільки з моменту смерті ОСОБА_1 минуло більше 19 років, ніхто із спадкоємців не заявив та не прийняв спадщину, що залишилася після її смерті, наявні правові підстави для визнання спадщини, яка залишилась після смерті ОСОБА_1 та складається з 5/11 частин житлового будинку з господарськими побудовами за адресою - АДРЕСА_1 , відумерлою на підставі ст. 1277 ЦК України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви позивача про визнання спадщини відумерлою, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для задоволення заяви на підставі ст. 1277 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 8 частини 2 статті 293 ЦПК України, справи про визнання спадщини відумерлою розглядаються судом в порядку окремого провадження.

Згідно із статтею 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Спір між сторонами виник з приводу наявності законних підстав для визнання спадщини відумерлої та передачі її у власність Нікопольської міської ради.

Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, в редакції 2003 року, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу України, в редакції 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини та кола спадкоємців за законом.

У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України, в редакції 2003 року, і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.

Відповідно до частини першої та третьої статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у редакції Закону 2003 року, визначено, що правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року.

Норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції 2003 року, за якими ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, необхідно розуміти таким чином, що правила Книги шостої ЦК України, в редакції 2003 року, може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК України, в редакції 1963 року.

Тобто, правила абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції 2003 року, підлягають застосуванню, якщо спадщина відкрилась після 01 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм ЦК України, в редакції 1963 року.

Таким чином, сплив однорічного строку, встановленого частиною другою статті 1277 ЦК України, в редакції 2003 року, та абзацу 2 пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень цього Кодексу, може підлягати обчисленню, починаючи не раніше 01 липня 2003 року.

Установивши, що спадщина після смерті ОСОБА_1 відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто до набрання чинності ЦК України, в редакції 2003 року, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви, оскільки до цих правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК України, в редакції 1963 року, яким не передбачалась можливість визнання спадщини відумерлою та перехід прав і обов`язків від спадкодавця до органу місцевого самоврядування.

Крім того, слід зауважити, що оскільки після смерті спадкодавця протягом шестимісячного строку для прийняття спадщини ніхто спадщину не прийняв, то відповідно до статті 555 ЦК України, в редакції 1963 року, спадкове майно за правом спадкоємства перейшло до держави.

Аналогічні висновки викладено у Постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 391/769/17, провадження № 61-39068св18, Постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 671/1656/17, провадження№ 61-5099св18, Постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року у справі № 671/23/19, провадження №61-7584св19, Постанові Верховного Суду від 11 листопада 2019 року у справі № 671/24/19, провадження № 61-8643св19, Постанові Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №671/1558/18, провадження № 61-15487св19, відступати від яких колегія суддів не знаходить правових підстав.

Отже, враховуючи, що правовими підставами для переходу спадщини, а саме - 5/11 частин житлового будинку з господарськими побудовами за адресою - АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у власність держави є ст.ст. 529-531 ЦК України, в редакції 1963 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що така спадщина не може бути визнана відумерлою на підставі ст. 1277 ЦК України, в редакції 2003 року, та передана заявнику у власність, тому відсутні правові підстави для задоволення заяви Нікопольської міської ради.

Доводи апеляційної скарги заявника про те, що правила статті 1277 ЦК України, в редакції 2003 року, мають застосовуватися до спірних правовідносин в указаній справі є безпідставними, оскільки зводяться до невірного тлумачення норм матеріального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_1 , відповідно до вимог ст. 555 ЦК України, в редакції 1963 року, не передавалось та свідоцтва про право на спадщину державі не видавалось, з заявою про визнання такого майна безхазяйною річчю заявник не звертався, тому вважає, що діючим законодавством не врегульовано питання щодо спадщини, яка відкрилась до ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто яким чином здійснюється передача цієї спадщини державі, тому заявник вважає можливим визнати спадщину відумерлою на підставі ст. 1277 ЦК України, зводяться до незгоди заявника з висновком суду першої інстанції щодо неможливості застосування до спірних правовідносин стосовно спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , правил статті 1277 ЦК України, в редакції 2003 року, про відумерле майно.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що висновок суду першої інстанції про те, що спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК України, в редакції 1963 року, яким не передбачалась можливість визнання спадщини відумерлою та перехід прав і обов`язків від спадкодавця до органу місцевого самоврядування, узгоджується із сталою практикою Верховного Суду, викладеної, зокрема в Постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 391/769/17, провадження № 61-39068св18, Постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 671/1656/17, провадження№ 61-5099св18.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому колегія суддів вважає, що підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Нікопольської міської ради залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 березня 2020 року.

Головуючий:

Судді: