Постанова

Іменем України

30 березня 2020 року

м. Київ

справа № 643/18862/19

провадження № 61-2750св20

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Курило В. П.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби в Харківській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року у складі судді Поліщук Т. В. та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Бурлака І. В., Маміної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».

Частиною другою розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

За таких обставин розгляд поданої 07 лютого 2020 року касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби в Харківській області.

На обґрунтування вимог представник заявника зазначив, що наказом від 15 лютого 2007 року № 294-о голови Державної податкової адміністрації України (далі - ДПА України) ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління податкової міліції ДПА в Харківській області.

Наказом від 09 жовтня 2008 № 550-о голови ДПА в Харківській області ОСОБА_1 з 04 березня 2008 року звільнено з Управління податкової міліції ДПА в Харківській області за власним бажанням на підставі його рапорту, який не зареєстрований та не містить дати складання.

Представник заявника вказує, що цей рапорт втратив свою юридичну силу та не міг бути застосований відносно ОСОБА_1 при його звільненні.

Разом із тим, у вересні 2008 року ОСОБА_1 звертався до керівника УПМ ДПА в Харківській області з рапортом про звільнення його за віком. Цей рапорт також в порушення Інструкції, затвердженої Наказом МВС України від 24 листопада 2003 року № 1440 не реєструвався, а ОСОБА_1 було звільнено саме за власним бажанням, а не за віком.

Метою ОСОБА_1 є з`ясування та підтвердження факту застосування відносно нього при звільненні незареєстрованого рапорту, який потягнув відповідні правові наслідки .

З урахуванням викладених обставин представник заявника просив суд встановити, що рапорт ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням без дати його складання та реєстрації не має юридичної сили та не відповідає вимогам Інструкції, затвердженої Наказом МВС України від 24 листопада 2003 № 1440.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України у відкритті провадження за заявою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа - Головне управління Державної податкової служби в Харківській області, відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що із заяви убачається спір про право, що у подальшому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.

Не погодившись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

07 лютого 2020 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанції ухвалені рішення без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

16 березня 2020 року від Головного управління ДПС в Харківській області на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому заінтересована особа просить суд касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.

18 березня 2020 року від ОСОБА_1 на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду надійшло заперечення на відзив Головного управління ДПС в Харківській області, вякому заявник просить суд касаційну скаргу задовольнити, оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 12 лютого 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

24 лютого 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що наказом голови ДПА України від 15 лютого 2007 року № 294-о ОСОБА_1 призначено на посаду заступника начальника Управління податкової міліції ДПА в Харківській області.

Наказом голови ДПА в Харківській області від 09 жовтня 2008 року № 550-о ОСОБА_1 з 04 березня 2008 року звільнено з Управління податкової міліції ДПА в Харківській області за власним бажанням на підставі його рапорту.

Із змісту заяви представника ОСОБА_1 до суду убачається, що він не згоден із підставами звільнення з органів податкової міліції ДПА в Харківській області, оскільки подавав рапорт про звільнення його за віком, але був звільнений за власним бажанням на підставі його раніше не зареєстрованого, без дати складання рапорту про звільнення за власним бажанням. З урахуванням викладених обставин представник заявника просив суд встановити, що рапорт ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням без дати його складання та реєстрації не має юридичної сили та не відповідає вимогам Інструкції, затвердженої Наказом МВС України від 24 листопада 2003 № 1440.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (тут і далі - в редакції, що діяла на час подання касаційної скарги, що розглядається) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, перелік яких наведений в частині першій статті 315 ЦПК України.

Згідно частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

При цьому, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Звертаючись до суду, представник заявника просив суд про встановлення факту, що рапорт ОСОБА_1 про звільнення за власним бажанням без дати його складання та реєстрації не має юридичної сили та не відповідає вимогам Інструкції затвердженої Наказом МВС України від 24 листопада 2003 року № 1440.

Із системного аналізу змісту заяви убачається, що встановлення цього факту необхідно для підтвердження безпідставного застосування відносно заявника при звільненні не зареєстрованого рапорту, який потягнув правові наслідки - незаконне звільнення за власним бажанням. Разом із тим, заявник зауважує, що він не згоден із такими підставами його звільнення з органів податкової міліції ДПА в Харківській області, оскільки подавав рапорт про звільнення його за віком.

Таким чином, із заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,убачається наявність спору про право.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

При таких обставинах суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, встановивши з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, наявність спору про право, прийнявши до уваги положення частини четвертої статті 315 ЦПК України дійшов обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження.

Крім того, суди попередніх інстанцій правильно зазначили, що вимоги заявника є такими, що напряму пов`язані із спором про право щодо правомірності підстав звільнення позивача з публічної служби, а відтак такий спір повинен розглядатися (за умови подання відповідного позову) в порядку адміністративного судочинства.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 19 листопада 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 29 січня 2020 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

В. П. Курило