У Х В А Л А

про самовідвід

"09" квітня 2020 р. м. Львів

Суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В. Я., розглянувши матеріали заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,-

В С Т А Н О В И В:

Заявник звернувся у Франківський районний суд м. Львова із заявою щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію надану ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 .

Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 21 грудня 2019 року відмовлено у видачі судового наказу.

Підстави відмови у видачі судового наказу викладені в ухвалі.

Не погоджуючись із даною ухвалою, представник заявника- адвокат Козич В. подав 14 січня 2020 року апеляційну скаргу, яку мотивував, як на його думку, порушенням суддею першої інстанції вимог та положень, передбачених п. 7 ч. 1 ст. 168 ЦПК України.

За результатами розгляду апеляційної скарги, ухвала судді першої інстанції скасована, з підстав викладених в постанові апеляційного суду від 23 березня 2020 року з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Приймаючи дане рішення, суд апеляційної інстанції покликався на пункт 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та на правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 216/5756/15-ц.

Одночасно, у своїй постанові колегія суддів апеляційного суду зазначає, що: « відповідно до абз. 5 п. 13 розділу XVII Закону України «Про ринок електричної енергії» фактом приєднання споживача до умов договору постачання універсальних послуг (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, що засвідчують його бажання укласти договір, зокрема надання підписаної заяви про приєднання, оплата рахунка постачальника універсальної послуги та/або факт споживання електричної енергії.

Зі змісту довідки абоненту ТОВ «Львівенергозбут» вбачається, що за адресою : АДРЕСА_1 зареєстрований побутовий споживач та відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 . По даному особовому рахунку існує заборгованість 4740 грн. 10 коп. за період з 01.02.2017 року по 19.06.2019 року.

Отже, між сторонами на підставі публічного договору склалися фактичні договірні відносини щодо послуг з приводу постачання електричної енергії.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково дійшов висновку про відмову у видачі судового наказу.

У свою чергу, зміст судового наказу передбачено ст. 168 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року), згідно пункту 7 якої, у судовому наказі зазначаються, зокрема, повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Тобто, суд не вправі розглядати обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті (оцінювати правильність та обґрунтованість розрахунків)».

За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що висновок суду про те, що доданий до заяви про видачу судового наказу договір не відповідає вимогам Цивільного кодексу України, які встановленні для договору, виходить за межі вимог, які повинні перевірятись судом на цій стадії.

Суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та постановив помилкову увалу про відмову у видачі судового наказу.

Як суддя, якому вказані матеріали заяви передані для продовження розгляду, вважаю, що заява з додатками й надалі не відповідає вимогам процесуального законодавства.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 23.12.2011, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги (п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України), судовий наказ може бути видано за наявності відповідних договорів про надання таких послуг, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг. Крім того, заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги. До заяви, долучені копії документів, що зазначені у додатку до заяви належним чином не посвідчені з зазначенням прізвища особи, яка їх подає.

Як вбачається із поданих матеріалів заяви, заявником не додано до заяви про видачу судового наказу договорів про надання житлово-комунальних послуг, укладених із боржниками, не зазначено тарифи за відповідні періоди, інших письмові докази, що підтверджують фактичне надання та отримання таких послуг, документів, що вказують на правильність і безспірність розрахунків, а також застосування тарифів на відповідні послуги.

Крім того, моє, як судді, ставлення до оцінки матеріалів в ході вирішення питань, передбачених п. 8 ч.1 ст. 165 ЦПК України, уже висловлені в ухвалі про відмову у видачі судового наказу та у скасованій ухвалі, а відтак, даний факт є тією обставиною, що викликатиме сумнів у моїй неупередженості при повторному їх вирішенні та відповідно до ст. ст. 36, 37 ЦПК України, виключає участь судді в цивільному провадженні з розгляду вказаного питання.

Отже, перейти до продовження розгляду повернутих матеріалів на їх відповідність вимогам процесуального законодавства, і зокрема вимогам ст. 168 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року), згідно пункту 7 якої у судовому наказі зазначаються, зокрема, повідомлення про те, що під час розгляду вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті, виявляється неможливим.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Частиною першою ст. 36 ЦПК України, встановлено, що з підстав, зазначених у статтях 36, 37 і 39 цього Кодексу, суддя зобов`язаний заявити самовідвід.

З огляду на викладене, заявляю самовідвід з підстав, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 36 ЦПК України.

Приймаючи дане рішення щодо задоволення заяви про самовідвід, зважаю також на положення п. 2.5 Бангалорських принципів поведінки судді, що схвалені резолюцією № 2006/23 Економічної та Соціальної ради ООН від 27.07.2006 року, суддя повинен взяти самовідвід від участі в будь-якому процесі, коли для нього неможливе винесення неупередженого рішення у справі або коли сторонньому спостерігачеві може видатись, що суддя не здатен винести неупередженого рішення.

У Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини і громадянина (ратифікована Верховною Радою України 17 липня 1997 р.) передбачено, що кожна людина має право на справедливий і відкритий розгляд справи незалежним і безстороннім судом упродовж розумного строку, встановленого законом (п. 1 ст. 6).

Статтею 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», встановлено, що рішення Європейського суду з прав людини (надалі - також «ЄСПЛ») є обов`язковими для виконання Україною. У статті 16 вказаного Закону прямо закріплюється, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі також - «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до практики ЄСПЛ при розгляді справи має забезпечуватися суб`єктивний критерій неупередженості (безсторонності) суду. У сторони мають бути відсутні будь - які побоювання у безсторонності суду. Кожна із сторін вправі сподіватися на об`єктивне рішення у справі.

Європейський суд з прав людини визнає, що підставою відводу судді може бути як реальне існування обставин, які свідчать про упередженість суду, так і суб`єктивне переконання сторони у їх наявності, наслідком чого може бути відвід складу суду від розгляду справи.

У справі "Фей проти Австрії" ЄСПЛ вказав, що об`єктивна неупередженість суду полягає у відсутності будь-яких законних сумнівів в тому, що її забезпечено та гарантовано судом, а для перевірки на об`єктивну неупередженість слід визначити, чи є факти, які не залежать від поведінки судді, що можуть бути встановлені та можуть змусити сумніватися у його неупередженості. Мова йде про ту довіру, яку суди у демократичному суспільстві повинні апріорно викликати в учасників цивільного процесу.

При цьому, у справі «Морріс проти Об`єднаного королівства» Європейський суд з прав людини пояснив: Щодо питання безсторонності існує два аспекти цих вимог. По-перше, суд має бути суб`єктивно вільним від особистої упередженості чи необ`єктивності. По-друге, він має також бути безстороннім з об`єктивного погляду, для чого він має надати істотні гарантії, аби виключити будь-які обґрунтовані сумніви стосовно цього.

У Рішеннях Європейського Суду з прав людини від 09 листопада 2006 року у справі «Білуга проти України» та Рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії» зазначається, що важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов`язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь - який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Зважаючи на встановлені обставини, беручи до уваги наявність ухвали апеляційного суду та враховуючи вимоги положень національного законодавства і практику Європейського суду з прав людини, приходжу до висновку, що з метою уникнення будь-яких сумнівів в учасників цивільного процесу з розгляду матеріалів заяви щодо неупередженості судді при новому розгляді, суддя Франківського районного суду м. Львова Кузь В. Я. підлягає відводу.

У зв`язку з цим, заявляю самовідвід.

На підставі викладеного, керуючись статтями ст. 2 - 5, 10, 11, 18, 36, 37, 39, 258 - 260 ЦПК України, -

П О С Т А НО В И В :

Задовольнити заяву судді Кузя В. Я. про самовідвід у розгляді матеріалів заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівенергозбут» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 щодо видачі судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію, які поступили до Франківського районного суду м. Львова з із Львівського апеляційного суду 07 квітня 2020 року ( судове провадження № 2-н/465/542/20; судова справа № 465/7382/19). Матеріали судового провадження № 2-н/465/542/20 передати до канцелярії суду на повторну реєстрацію та визначення судді в порядку, передбаченому ст. 33 ЦПК України.

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Суддя В. Кузь