н/п 4-с/490/66/2020 Справа № 490/1238/19
Центральний районний суд м. Миколаєва
____________________________________________________________________________
УХВАЛА

іменем України

26 березня 2020 року Центральний районний суд м. Миколаєва у складі :

головуючого судді Гуденко О.А.,

при секретарі Дудник Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу стягувачаЧерноусова ОСОБА_1 на дії Центрального відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), -

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року скаржник звернувся до суду із скаргою, в якій просить суд визнати дії державного виконавцяЦентрального ВДВС м. Миколаїв Музичук В.М. щодо повернення виконавчого листа, виданого 18.12.2019 р. у цивільній справі №490/1238Ї19 незаконними та зобов`язати відкрити виконавче провадження.

Представник скаржника - адвокат Труба К.Б. надала суду заяву про розгляд скарги у її відсутність,скаргу підтримує та просить її задовольнити.

Державний виконавець в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомили.

Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін.

Вивчивши доводи скарги, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлене наступне.

Заочним Рішенням Центрального районного суду м.Миколаєва від 21 жовтня 2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму матеріальної шкоди в розмірі 2000,00 грн., суму моральної шкоди у розмірі 2000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 768,40 грн.

На підставі вищевказаного рішення суду, 18.12.2019 року Центральним районним судом м. Миколаєва було видано відповідний виконавчий лист.

У вищезазначеному виконавчому листі стоїть відмітка старшого державного виконавця Центрального ВДВС м. Миколаєва про повернення 24.01.2020 р. виконавчого листа, із зазначенням про причини повернення п.6 ст.4 ЗУ «Про виконавче провадження».

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справим відповідно до Конституції України, законів України , міднародних договорів, згода на обовязковістиь яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобож 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейского суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

У рішенні по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 зазначається, що …право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобовязалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невідємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до положень Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі Конвенція), право доступу до суду, що гарантується статтею 6§1, передбачає не лише право звернутись до суду за захистом своїх прав, а й право захистити своє право, в першу чергу, виконанням рішення, яке ухвалено на користь особи. Так як у разі невиконання рішення концепція «захисту прав судом» не працює. Суд зазначив, що право за судовий захист, яке гарантується статтею 6§1 може стати недіючим, якщо національне законодавство держави-учасниці Конвенції дозволяє, щоб остаточне обовязкове судове рішення залишалось не виконуваним на шкоду однієї із сторін. Доступ до суду також охоплює можливість виконання судового рішення без необґрунтованих затримок. На виконавчі процедури може впливати складність виконавчих процедур, поведінка особи-стягувача, поведінка компетентних державних органів та обсяг призначеної до стягнення суми (майна).

Євросуд зазначив, що у таких категоріях справ, коли державні органи належним чином сповіщені про наявність судового рішення, вони мають вживати всіх належних заходів для його виконання або направлення до іншого органу для виконання. Сама особа, на користь якої ухвалено рішення, не повинна ще займатись ініціюванням виконавчих процедур.

Також Суд зазначив, що обов`язком держави є нагляд за виконанням рішень проти державних органів (таким виконанням, якого потребує Конвенція без необґрунтованих затримок). Держава не має посилатись на відсутність коштів, коли йде мова про виконання рішення проти державного органу.

Згідно п.1 ч.1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: 1) виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до п.6 ч. 4 ст. 4 ЗУ "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Разом із тим п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» надає право державному виконавцю при здійсненні виконавчого провадження з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Тому, відсутність у виконавчому документі лише дати народження, реєстраційного номеру облікової картки платника податків, адреси, не є безумовною підставою для повернення виконавчого документу стягувачу органом державної виконавчої служби без прийняття до виконання.

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст. 447-452 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Зобов`язати Центральний відділ державної виконавчої служби м. Миколаїв Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрити виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 490/1238/19, виданого 18.12.2019 року Центральним районним судом м. Миколаєва.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання сторонами повного тексту ухвали до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя Гуденко О.А.