Справа № 127/7932/17
Провадження № 22-ц/801/1887/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції Сичук М. М.
Доповідач:Рибчинський В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 рокуСправа № 127/7932/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати

у цивільних справах:

судді-доповідача Рибчинського В.П.,

суддів Голоти Л.О., Копаничук С.Г.,

за участі секретаря судового засідання Топольської В.О., розглянувши апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 липня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье», третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню,

в с т а н о в и в :

В квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Рантье», третя особа на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гуревічов Олег Миколайович про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Свої вимоги мотивує тим, що виконавчий напис вчинено на підставі розрахунку заборгованості, який не підтверджує безспірність вимог банку до боржника, у написі зазначено, що строк платежу настав 14.05.2015 року, проте вимоги задоволено за період з 14.06.2015 року по 26.05.2016 року, крім того договір укладено до 2019 року і строк його сплати не настав, вимоги задоволено на користь ТОВ ФК «Рантьє», якому на підставі договору факторингу відступив право вимоги ПАТ «Ідея Банк», однак повідомлення про перехід права вимоги вона не отримувала.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов про задоволення позову.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 липня 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 09 вересня 2020 року скасовано ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 12 вересня 2017 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, приймаючи до уваги висновки Верховного Суду та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що14.08.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № Р20.200.72051, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит (грошові кошти) в розмірі 91 600,00 грн, строком користування на 60 місяців, зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 7.9000% річних від залишкової суми кредиту та щомісячною сплатою за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 2.2800% від початкової суми кредиту (п.п. 1.1., 1.2, 1,3., 1.4. Договору).

Позичальник зобов`язався точно в строки, обумовлені кредитним договором, здійснити погашення кредиту та своєчасно сплачувати плату (проценти) за користування кредитом, а у випадку неналежного виконання взятих на себе зобов`язань на першу вимогу банку сплатити штрафні санкції, а також у повному обсязі всі інші платежі та відшкодувати завданні збитки (а.с.86-87).

Банк повністю виконав свої зобов`язання відповідно до умов кредитного договору, та надав Позивачу кредитні кошти, що не заперечується сторонами.

Однак у зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань станом на 31.12.2015 рік виникла заборгованість за кредитним договором Р20.200.72051 від 14.08.2014 року в розмірі 104 369,28 грн, яка складається з: 81 620,99 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 22748,28 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями, що підтверджується довідками - розрахунками, розрахунком заборгованості та випискою по особовому рахунку (а.с.95-98).

31.12.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Рантьє» було укладено договір факторингу № 31/12-2, за умовами якого клієнт (первісний кредитор) відступає (передає у власність) факторові (новому кредитору) з 31.12.2015 року права вимоги під фінансування від фактора, а фактор набуває (приймає у власність) від Клієнта з 31.12.2015 року права вимоги та здійснює їх оплату (фінансування) Клієнта за плату (п.1.1.).

Згідно з додатком № 2 до договору факторингу № 31/12-2 від 31.12.2015 року ПАТ «Ідея Банк» передав, а ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» прийняло право грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 : а саме право вимоги заборгованості в розмірі 104369,28 грн. згідно з договором № Р20.200.72051 від 14.08.2014 року, яка складається з наступного: 81 620,99 грн - заборгованість за тілом кредиту; 22 748,28 грн - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями (а.с. 91).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, виходив з того, що оспорюваний виконавчий напис здійснений нотаріусом у відповідності до норм чинного законодавства, та позивачем не доведено факту того, що існує спір щодо виниклої заборгованості по кредитному договору № Р20.200.72051 від 14.08.2014 року.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання стягувачем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Водночас як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення іпотекодавця про вимоги про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості надати свої заперечення щодо неї або оспорити вимоги кредитора. Якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між нею та відповідачем щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису.

Водночас судом першої інстанції встановлено лише обставину належного направлення ОСОБА_1 письмової вимоги про усунення порушень зобов`язань. Доказів про отримання нею зазначеної вимоги матеріали справи не містять.

Отже, ТОВ «Факторингова компанія «Рантьє» не довело належними та допустимими доказами отримання або ухилення від отримання ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень договору, що свідчить про порушення законодавчої вимоги щодо належного повідомлення боржника.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , тому оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

З огляду на зазначене, як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушень порядку повідомлення боржника про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19).

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає задоволенню, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 липня 2017 року скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У зв`язку з тим, що позовні вимоги підлягають задоволенню, судовий збір, понесений позивачем підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 25 липня 2017 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким визнати виконавчий напис від 05 серпня 2016 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гуревічовим Олегом Миколайовичем та зареєстрованого в реєстрі за № 509 про звернення стягнення на суму 105 669,27 грн на підставі кредитного договору Р20.200.72051 від 14.05.2015 року таким, що не підлягає виконанню.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Рантье» на користь ОСОБА_1 320,00 грн. судового збору понесеного позивачем за подання позовної заяви та 704,00 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач: В.П. Рибчинський

Судді: Л.О. Голота

С.Г. Копаничук