Номер провадження: 22-ц/813/6525/20
Головуючий у першій інстанції Єршова Л.С.
Доповідач Князюк О. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого Князюка О. В.,

суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П.,

за участю секретаря - Бикової К.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, -

встановив:

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту смерті ОСОБА_2 на тимчасово окупованій території України, вказавши заінтересованою особою Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 послався на те, що він та ОСОБА_3 є синами ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в неврологічному відділенні лікарні № 6 Ленінського району м. Донецьку від інфаркту. Встановлення факту смерті необхідно для отримання спадщини та соціальних виплат. Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області відмовив у проведенні державної реєстрації смерті на підставі пред`явлених документів з посиланням на те, що надане повторне свідоцтво про смерть не відповідає законодавству та не створює правових наслідків, оскільки видане на тимчасово окупованій території України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не було надано медичного свідоцтва про смерть ОСОБА_2 . Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б засвідчували факт смерті батька.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що лікарське свідоцтво про смерть заявник не мав можливості надати, так як воно було здано до органів реєстрації актів цивільного стану «ДНР» задля отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_2 . Заявником було додане саме свідоцтво про смерть. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади.

Постановою Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції через недостатність доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вказаної заяви.

Постановою Верховного Суду від 12 березня 2020 року рішення Одеського апеляційного суду від 29.11.2019 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховний суд зазначив, що при новому розгляді справи суду апеляційної інстанції необхідно об`єктивно дослідити письмові докази в сукупності з іншими доказами й обставинами у справі, надати оцінку доводам заявника, доказам як в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

09.04.2020 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями встановлено наступний склад суду: головуючий суддя - доповідач Князюк О.В. у складі колегії суддів Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10.04.2020 року цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України було прийнято до провадження та призначено до розгляду.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. Причини неявки не повідомили. Заяв, клопотань не надали.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені питання щодо розгляду справи по суті, усвідомленість її учасників про розгляд справи, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її учасників.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

П. п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки, рішення суду вимогам, викладеним у ст. 263 ЦПК України у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню у повному обсязі, а судове рішення підлягає скасуванню виходячи з наступного.

Відповідно до свідоцтва про народження заявник ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Донецьку, батьком заявника є ОСОБА_2

21 листопада 2017 року ОСОБА_1 видано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

ОСОБА_1 зазначав, що його батько помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у неврологічному відділенні лікарні № 6 Ленінського району м. Донецька від інфаркту, встановлення факту смерті ОСОБА_2 необхідне заявнику для оформлення спадщини та отримання виплат пенсійного фонду і допомоги на поховання.

ОСОБА_1 звертався до Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану про проведення державної реєстрації смерті його батька та 08 серпня 2018 року йому було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті батька.

У зв`язку з відмовою у проведені державної реєстрації смерті заявник вимушений вирішувати це питання в судовому порядку.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 долучив до заяви копію свідоцтва про смерть ОСОБА_2 з позначкою «повторне», яке видане 20 квітня 2018 року органом самопроголошеного утворення Донецької Народної Республіки, що діє на тимчасово окупованих територіях України - Куйбишевським відділом запису актів цивільного стану міста Донецька державної реєстраційної палати міністерства юстиції.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 виходив з того, що заявником не було надано медичного свідоцтва про смерть ОСОБА_2 . Будь-яких інших належних та допустимих доказів, які б засвідчували факт смерті батька, заявником також представлено не було.

Частинами третьою-четвертою статті 49 Цивільного кодексу України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України № 545 від 08 серпня 2006 року.

Відповідно до положень вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-який акт (рішення, документ), видані органами та/або особами на тимчасово окупованій території, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом, є недійним і не створює правових наслідків

У той же час у відповідності до статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» передбачено, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв`язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи.

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

У відповідності до статті 5 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» для забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях органи державної влади та їх посадові особи, діючи на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України вживають заходів для захисту прав і свобод цивільного населення.

Частиною першою статті 317 ЦПК України передбачено, що заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Для проведення реєстрації смерті батька заявник звернувся до Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області з відповідною заявою, проте жодних документів, які б підтверджували факт того, що батько помер, не надав. Лікарського свідоцтва про смерть (форма №106/о) чи фельдшерську довідку про смерть (форма №106-1/о) заявником надано не було.

08 серпня 2018 року заявнику було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті батька з посиланням на те, що заявником для підтвердження факту смерті ОСОБА_2 не було надано жодних документів.

До касаційної скарги ОСОБА_1 на підтвердження своїх вимог додає також копію довідки про смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , від 18.10.2019 року « 1202/1.9-88 видану Куйбишевським РАЦЧ м. Донецьк. Зазначена довідка містить підтвердження смерті громадянина ОСОБА_2 , та причиною смерті зазначено: інфаркт правового півкулі головного мозку при церебросклерозе з гіпертензією, місце смерті - Донецька Народна Республіка, м. Донецьк, Куйбішевський район.

Оскільки встановлення факту народження або смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зазначено що суди можуть встановити факти реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадського стану.

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлюється факт смерті за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин.

Таким чином, апеляційний суд враховує кожний доказ наданий апелянтом, та вважає, що факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на території не підконтрольній українській владі є доведеним.

З огляду на зазначене, колегія судді приходить до висновку, що вимоги заявника є законними, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року)

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 жовтня 2018 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Народженого у місті Донецьку - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , народженого в місті Донецьку, Україна.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16.10.2020 року.

Головуючий: О. В. Князюк

Судді: А. П. Заїкін

О. М. Таварткіладзе