Справа № 461/5680/19 Головуючий у 1 інстанції: Фролова Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/3878/19 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Струс Л.Б.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Галицького районного суду м. Львова в складі судді Фролової Л.Д. від 24 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про визнання недійсною вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» про визнання недійсною вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань відмовлено повністю.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі просить скасувати рішення та направити справу для подальшого розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю. Вказує, що у вимозі від 26.06.2019 року ТОВ «Фінансова компанія управління активами» пред`явила вимогу у сумі 3889 32 грн. Зазначає, що на підтвердження вимоги ТОВ «Фінансова компанія управління активами» надала розрахунок суми заборгованості за кредитним договором від 12.07.2012р. за період з 24.11.2015р. по 26.06.2019 року, однак розрахунок суми нічим необґрунтований окрім цифр, які поставлені в таблиці. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив належним чином законність і підставність вимог кредитора. Окрім того питання суми заборгованості взагалі жодним чином не розглядалося і не досліджувалося у судовому розгляді справи. Отже був порушений основний принцип цивільного судочинства повний, всебічний і об`єктивний розгляд всіх обставин справи. Вказує, що суд першої інстанції тричі повідомляв відповідача про дату судового засідання. Однак на жодне із судових засідань відповідач не з`явився і не надав жодних заяв, клопотань, заперечень. Зазначає, що таким чином має місце неповне дослідження судом обставин справи.

Відповідно до ст. 368, ч.2 ст. 369 ЦПК України, розгляд справи проводився без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали, оцінивши доводи учасників справи в межах мотивів позовної заяви, заяви про зміну предмету позову, апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.4, ст. 141, ч.1 ст. 223 ЦПК України, ст. 16, ч.1 ст. 202, ч.1 ст. 215, ст. 256, ч.4 ст. 267 ЦК України, ст.ст. 8, 9, 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, постанову Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі №6-20цс11, та відмовляючи в задоволенні позову, виходив з того, що позивачем долучено до матеріалів справи копію вимоги ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про усунення порушення кредитних зобов`язань від 26 червня 2019 року за вихідним № 36320. У даній вимозі зазначено, що відповідно до умов кредитного договору № 97/4187BPLCO4 від 12 липня 2012 року, який було укладено між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 , станом на 26 червня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 становить 3889,32 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту 1736,99 грн, заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 647,92 грн, заборгованості за пенею 1504,41 грн. У тексті вимоги також зазначено про відступлення 24 липня 2018 року товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» право вимоги за вказаним договором. До неї відповідачем доданий розрахунок сум заборгованості за період з 24 листопада 2015 року по 26 червня 2019 року. Таким чином, з урахуванням вищевикладеного, суд прийшов до висновку, що письмова вимога про необхідність погашення позивачем боргу у повному обсязі не є правочином. Це по суті є рекомендацією кредитора сплатити заборгованість, претензією, яка не може бути визнана недійсною. Суд вважав за необхідне роз`яснити, що згідно із положеннями ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Інститут позовної давності визначає строки для захисту порушеного цивільного матеріального права або інтересу за допомогою примусових заходів, що застосовуються до боржника. Відповідно, сплив строку позовної давності погашає не право на пред`явлення позову, а можливість здійснити у примусовому порядку само порушене суб`єктивне право. Сплив позовної давності позбавляє уповноважену особу можливості захистити своє порушене матеріальне право у суді, тобто можливість примусового здійснення суб`єктивного цивільного права за допомогою позову. Суд зазначив, що застосувати строк позовної давності можливо лише у спорі, який ініційований кредитором, та лише за заявою сторін у справі. Виходячи саме з такої природи інституту позовної давності, законодавцем у нормі ч. 4 ст. 267 ЦК України зазначено, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Застосування позовної давності до рекомендації сплатити борг за кредитом, яка пред`явлена у позасудовому порядку, неможливе. З наведених підстав суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 . У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, а також того, що позивач звільнений від сплати судового збору, суд вирішив, що судові витрати по справі відшкодовуються за рахунок держави та розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України не підлягають.

Колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає. Висновки суду відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

31.07.2019р. ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ТОВ «Фінансова компанія управління активами», у якому просив визнати суму коштів у вимозі про усунення порушення кредитного зобов`язання за договором факторингу №20182407-1/2 від 24.07.2018 між ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» і ТОВ «Фінансова компанія з управління активами» недійсною.

17.10.2019р. ОСОБА_1 подав заяву про зміну предмету позову, у якій остаточно просив визнати недійсною суму коштів у вимозі про усунення порушень кредитних зобов`язань за договором факторингу № 20182407-1/2 від 24 липня 2018 року у зв`язку з пропущенням строку позовної давності.

Свої вимоги мотивував тим, що 12 липня 2012 року між ним та ПАТ «Платинум Банк» був укладений кредитний договір на суму 11368,00 грн. 25 листопада 2015 року ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги за вказаним кредитним договором на підставі укладеного договору факторингу. 27 липня 2018 року право вимоги за договором було відступлено іншій юридичній особі ТОВ «Фінансова компанія управління активами» на підставі укладеного між ними договору факторингу. 11 липня 2019 року ОСОБА_1 отримав вимогу відповідача, у якій висловлено необхідність погашення заборгованості у сумі 3889,32 грн. Вважає таку недійсною у зв`язку з тим, що з моменту укладення кредитного договору 12 липня 2012 року минув строк позовної давності, а сума заборгованості, що зазначена у вимозі, нарахована за період по 26 червня 2019 року.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13.

Крім цього, вказаний висновок відповідає по суті, також, чинній на даний час ст. 5 ЦПК України, за якою здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Єдиним способом захисту прав осіб, які є (були) учасниками банку і права та інтереси яких були порушені внаслідок виведення неплатоспроможного банку з ринку або ліквідації банку на підставі протиправного (незаконного) індивідуального акта Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішення Кабінету Міністрів України, є відшкодування завданої шкоди у грошовій формі. Визнання протиправним (незаконним) індивідуального акта/рішення, зазначеного в частині третій цієї статті, не може бути підставою для застосування способів захисту у вигляді визнання недійсними, нечинними, протиправними та скасування будь-яких рішень, правочинів або інших дій/визнання протиправною бездіяльності, прийнятих, вчинених або допущених у процедурі виведення неплатоспроможного банку з ринку/ліквідації банку.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції як письмовий доказ позивачем долучено до матеріалів справи копію вимоги ТОВ «Фінансова компанія управління активами» про усунення порушення кредитних зобов`язань від 26 червня 2019 року за вихідним № 36320 (а.с.5).

У даній вимозі зазначено, що відповідно до умов кредитного договору № 97/4187BPLCO4 від 12 липня 2012 року, який було укладено між ПАТ «Платинум Банк» та ОСОБА_1 , станом на 26 червня 2019 року заборгованість ОСОБА_1 становить 3889,32 грн та складається із заборгованості за тілом кредиту 1736,99 грн., заборгованості за нарахованими та несплаченими відсотками 647,92 грн., заборгованості за пенею 1504,41 грн.

У тексті вимоги також зазначено про відступлення 24 липня 2018 року товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія управління активами» право вимоги за вказаним договором. До неї відповідачем доданий розрахунок сум заборгованості за період з 24 листопада 2015 року по 26 червня 2019 року.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався, зокрема, на те, що інститут позовної давності визначає строки для захисту порушеного цивільного матеріального права або інтересу за допомогою примусових заходів, що застосовуються до боржника. Відповідно, сплив строку позовної давності погашає не право на пред`явлення позову, а можливість здійснити у примусовому порядку само порушене суб`єктивне право.

Сплив позовної давності позбавляє уповноважену особу можливості захистити своє порушене матеріальне право у суді, тобто можливість примусового здійснення суб`єктивного цивільного права за допомогою позову.

Застосувати строк позовної давності можливо лише у спорі, який ініційований кредитором, та лише за заявою сторін у справі. Виходячи саме з такої природи інституту позовної давності, законодавцем у нормі ч. 4 ст. 267 ЦК України зазначено, що сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Застосування позовної давності до рекомендації сплатити борг за кредитом, яка пред`явлена у позасудовому порядку, неможливе.

Ці висновки слід вважати такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону.

Так, дійсно, відповідно до ст. 256 ЦК України, Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Також згідно ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до вказаних вимог закону позовна давність застосовується як підстава для відмови у задоволенні позову судом у спорі, що може бути ініційований у даному випадку кредитором про стягнення заборгованих коштів, але така аж ніяк не може застосовуватися, як у даному випадку вважає позивач, до вимоги кредитора щодо сплати заборгованості.

Додатково на це вказує і норма закону про те, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Тобто застосування позовної давності можливе лише у вже існуючому спорі, що розглядається судом, зокрема, про стягнення боргу.

Зважаючи на вказане, доводи апеляційної скарги та позову слід визнати безпідставними, як і посилання позивача на правові висновки суду касаційної інстанції, оскільки такі стосуються інших правовідносин, а конкретно спорів ініційованих кредиторами до боржників про стягнення заборгованих коштів де застосовувався законодавчий механізм, про який йшлося вище.

Саму апеляційну скаргу відповідно слід відхилити, рішення ж суду першої інстанції слід залишити без змін, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, на які правильно посилався суд першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 24 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 червня 2020 року.

Головуючий: Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

Л.Б. Струс