233 № 208/6136/15
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Мартишева Т. О.

за участю секретаря Кюсєвої Т.О.,

позивача -

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, вказуючи, що вони з відповідачем 05 жовтня 2007 року зареєстрували шлюб, від якого мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружнє життя сторін не склалося, позивачка звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу. Дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з позивачкою. Відповідач на утримання дитини матеріальної допомоги не надає, хоча працює, має постійний дохід, інших дітей не має. Позивач є особою, тимчасово переміщеною з окупованої території, нещодавно працевлаштувалась, змушена винаймати квартиру для проживання із сином, тож не має можливості самостійно матеріально забезпечити усі потреби дитини. У зв`язку із викладеним просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини в розмірі ј частки усіх видів заробітку щомісячно з дня подачі позовної заяви до досягнення дитиною повноліття.

10 листопада 2015 року Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, яким позов задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивачки на утримання сина - ОСОБА_4 , аліменти у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини (а.с. 22).

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 11 лютого 2020 року скасовано заочне рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 10 листопада 2015 року у цивільній справі № 208/6136/15 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, справу призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с. 100-103).

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської областівід 08 квітня 2020 року цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів передано для розгляду за підсудністю до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (а.с. 127-129). Цивільну справу Костянтинівським міськрайонним судом Донецької області прийнято до провадження судовою ухвалою від 22 липня 2020 року, призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження із повідомленням учасників справи.

У судове засідання позивачка ОСОБА_2 не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує та уточнює позовні вимоги, просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання спільної дитини у розмірі ј частки заробітку, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 147).

Відповідач ОСОБА_1 , приймаючи участь у судовому розгляді справи у режимі відеоконференції, у судовому засіданні підтримав доводи письмового відзиву (а.с. 162-165), просив суд відмовити у задоволенні позову або задовольнити позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання дитини у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку у грошовому або натуральному вигляді. Пояснив, що повною мірою виконує свої батьківські обов`язки, на протязі усіх років життя сина надає йому добровільну матеріальну допомогу, тому на його думку, у задоволенні позовних вимог за минулий час необхідно відмовити. Крім того, після вимушеної зміни місця проживання у зв`язку із початком АТО, сторони з дитиною проживали у матері відповідача, яка їм допомагала матеріально. З 2015 році відповідач не працює, не має доходу, допомогу дитині він надає за рахунок заощаджень, коштів матері - бабусі хлопчика, тощо. Вважає, що за відсутності рішення суду про стягнення аліментів дитина матеріально не постраждає.

З`ясувавши позицію позивачки, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Судовим розглядом встановлено, що сторони по справі 05 жовтня 2007 року зареєстрували шлюб (а.с. 4, 7, 80), який у подальшому було розірвано.

Відповідно до копії свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_1 (а.с. 73) 01 листопада 2016 року ОСОБА_2 уклала шлюб із ОСОБА_6 , у зв`язку із чим змінила прізвище на « ОСОБА_2 ».

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9), який проживає з матір`ю ОСОБА_2 , що відповідачем фактично не оспорюється та підтверджується: копією довідки № 1081 Департаменту охорони здоров`я та соціального захисту населення Дніпродзержинської міської ради від 22 жовтня 2014 року про взяття ОСОБА_2 на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції із відомостями про неповнолітніх осіб, які прибули разом з особою, що переміщується - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5-6, 82); копією акта про проживання від 23 вересня 2014 року (а.с. 42); копією довідки про склад сім`ї КП «Міська служба єдиного замовника» Курахівської сільської ради № 471 від 04 жовтня 2018 року (а.с. 75); актом КП «Міська служба єдиного замовника» Курахівської сільської ради від 13 лютого 2020 року (а.с. 148).

Відповідач ОСОБА_1 (а.с. 32-34) перебуває у працездатному віці, був офіційно працевлаштований, 21 липня 2015 року звільнений з органів внутрішніх справ України (а.с. 35-36, 37, 166-168), являючись батьком дитини, в силу вимог закону зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання дитини.

Як вбачається з письмового відзиву та пояснень відповідача, він не згоден із позовними вимогами та вважає, що оскільки надавав дитині матеріальну допомогу добровільно, у теперішній час не має офіційного доходу, то відсутні підстави до стягнення з нього аліментів на користь позивачки за рішенням суду. Відповідач не згоден із вимогами про стягнення з нього аліментів за минулий час, зокрема, з огляду на те, що вони з позивачкою та сином певний період проживали за адресою його матері, яка їм допомагала матеріально, також, після розлучення із позивачкою він брав сина до себе на деякий час та він перебував на повному його утриманні.

На підтвердження доводів відзиву відповідачем надані роздруківки фотознімків, на яких зображено відповідача із дитиною під час дозвілля та відпочинку (а.с. 169-180), копії фіскальних чеків та бирок (етикеток) по придбанню дитячого одягу, взяття, шкільних товарів, експрес-накладних відправника «Нова Пошта» (а.с. 198-205), оригінали яких знаходяться у відповідача та які досліджені судом.

У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Частиною 2 статті 182 СК України у редакції закону до 08 липня 2017 року було передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Як вбачається з матеріалів справи, після скасування заочного рішення суду про стягнення аліментів у ході судового розгляду позивачкою підтримуються вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини, що свідчить про відсутність домовленості між сторонами щодо виконання обов`язків з утримання дитини. На підставі викладених обставин неможливо погодитися із позицією відповідача стосовно відсутності спору про утримання дитини у зв`язку із наданням ним матеріальної допомоги добровільно.

Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

У відповідності із ч.ч. 1-3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності із ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Приймаючи до уваги викладене вище, встановивши, що малолітня дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом із матір`ю, а отже на позивачку ОСОБА_2 покладено більше турбот щодо утримання дитини, врахувавши інтереси малолітньої дитини, суд приходить до висновку про наявність підстав до задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Визначаючи розмір аліментів, суд враховує обставини, обумовлені статтею 182 СК України,а саме, стан здоров`я та матеріальне становище дитини, що потребує матеріальної допомоги батька, яку відповідач в силу ст. 180 СК України зобов`язаний надавати; стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, який є здоровою людиною, перебуває у працездатному віці, офіційно не працює, однак за його поясненнями вживає заходів до працевлаштування, має джерело доходу та мав змогу надавати матеріальну допомогу дитині, а також, відсутність у відповідача інших утриманців, аліментних зобов`язань, та вважає, що відповідач має можливість сплачувати на утримання малолітньої дитини аліменти у розмірі, необхідному та достатньому для забезпечення гармонійного розвитку дитини, стягнувши з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_2 на утримання сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 11 серпня 2015 року, а починаючи з 08 липня 2017 року - в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що він не ухилявся від утримання свого сина, добровільно надавав йому матеріальну допомогу у натуральному вигляді - придбавав одяг, взуття, навчальне приладдя, їздив із сином на відпочинок, висновків суду не спростовують, суд зауважує, що добровільна матеріальна допомога батька дитини є його правом та не звільняє від сплати аліментів за рішенням суду.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного Суду в постанові № 712/4702/19 від 27 травня 2020 року.

Крім того, на думку суду, є неспроможними доводи відповідача щодо необхідності зміни дати, з якої слід розпочати стягнення з нього аліментів у випадку стягнення їх судом, оскільки такі доводи суперечать приписам статті 191 СК України, згідно якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Наведене узгоджується із висновками Верховного Суду у постанові від 14 березня 2019 року у цивільній справі № 237/1183/17 провадження № 61-23772св18.

Думка відповідача про те, що є необґрунтованим стягнення аліментів на підставі рішення суду одночасно із добровільною його допомогою дитині не є слушною, оскільки таке питання врегульовано і вирішується на стадії виконання рішення суду, з огляду на наявність у відповідача оригіналів доказів понесених на утримання дитини витрат (а.с. 198-205).

За таких обставин позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) про стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який народився в м. Донецьк, громадянина України, РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 11 серпня 2015 року, а починаючи з 08 липня 2017 року - в розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у розмірі суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнути з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави в розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Донецького апеляційного суду через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини рішення прийняті у нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 13 жовтня 2020 року. Повний текст рішення суду виготовлений 19 жовтня 2020 року.

Суддя :