Справа № 442/8465/19 Головуючий у 1 інстанції: Павлів З.С.
Провадження № 22-ц/811/429/20 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- судді Мельничук О.Я.,

суддів Ванівського О.М., Курій Н.М.

без участі сторін,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

В грудні 2019 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 26237,09 грн. за договором № б/н від 20.02.2015 та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до укладеної між ПАТ КБ «Приватбанк» правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20.02.2015 року, ОСОБА_1 отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 6913.93 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом

Згідно умов кредитного договору відповідач зобов`язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, а тому у нього виникла заборгованість у вищевказаному розмірі.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 6913,93 гривень заборгованості за кредитним договором та 506,21 гривень судових витрат.

В решті позову - відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у стягненні процентів та неустойки оскаржив позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк». Вважає рішення суду в оскаржуваній частині незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права при неповному встановленні всіх обставин справи, а висновки суду такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Звертає увагу, що сторони відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20.05.2015 року погодили реструктуризувати заборгованість, зменшили її в частині відсотків, комісії та штраф і визначили умови погашення заборгованості перед банком.

Зазначає, що відповідно до п.2.1 генеральної угоди відповідач отримав строковий кредит у розмірі 6913,93 грн на строк 12 місяців з 20.02.2015 року по 29.02.2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти-щомісячний платіж в розмірі 708,28 грн для погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п.2.5. Генеральної угоди, відповідач зобов`язався повернути суму кредиту, відсотків, винагородження згідно Генеральної угоди та Умов та правил надання банківських послуг.

Також зазначає, що відповідно до п.2.2. Генеральної угоди сторони передбачили відповідальність за порушення строків сплати заборгованості у вигляді штрафу.

Стверджує, що у зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором Відповідач станом на 18.11.2019 утворилась заборгованість перед позивачем в розмірі 26237,09 грн, з яких 6913,93 грн - заборгованість за кредитом, 3328,27 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 14210,25 - заборгованість за пенею, 1784,64 грн - штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.

Вважає, що на згадані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, в зв`язку з чим прийшов до помилкового висновку відмовивши частково в задоволенні позову.

Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2019 року в частині відмови у стягненні процентів та неустойки та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задовольнити в повному обсязі, а в іншій частині рішення залишити без змін.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до вимог ч.13 ст.7 та ч.1 ст.369 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 19.05.2020 року, є дата складення повного судового рішення - 22.02.2020 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині таким вимогам не відповідає.

Матеріалами справи та судом встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (Генеральна угода) б/н від 20.02.2015 ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 6913,93 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,833 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, що підтверджується підписом відповідача у заяві. Вказує, що Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи містяться на сайті http://privatbank.ua/rules. (а.с.7)

Згідно наданого позивачем Розрахунку до позовної заяви, станом на 18.11.2019 відповідачу нарахована заборгованість за кредитом в сумі 26237,09 грн., яка складається з наступного: 6913,93 грн. заборгованість за кредитом; 3328,27 грн. заборгованість по відслтках за користування кредитом; 14210,25 грн. заборгованість за пенею, 1784,64 грн. штраф відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди.

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України (далі ЦК) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК визначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з частиною першою статті 633 ЦК публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до ч.1 ст. 634 Цивільного кодексу України договором приєднання є Договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі, доведені до відома споживачів, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633,634 ЦК можна дійти висновку, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості по відсотках, заборгованості по пені та штрафу, суд виходив з тих обставин, що сплата відсотків за користування кредитними коштами, пеня та штрафи за несвоєчасне погашення кредиту не передбачені анкетою-заявою підписаною між сторонами.

З такими висновками колегія суддів не погоджується з наступних обставин.

Відповідно до Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості на приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт (Генеральна угода) б/н від 20.02.2015 року, яку підписав ОСОБА_1 , останній отримав кредит у розмірі 6913,93 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 9,996% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, на строк 12 місяців, з 20.02.2015 по 29.02.2016.

Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди розмір відсоткової ставки сторони визначили на рівні 0,833% на місяць (або 9,996% річних) на суму залишку заборгованості по кредиту.

За приписами пункту 2.2 Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, позичальник сплачує штраф в розмірі 3084,64 грн.

Відтак, сторонами при укладенні Кредитного договору досягнуто всіх істотних умов договору.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не дослідив умов Генеральної угоди, внаслідок чого відмовив позивачу у стягненні відсотків та штрафних санкцій.

За змістом статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша кредитна організація (кредитор) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Відповідно до частини першої ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Із п.2.1 Генеральної угоди вбачається, що сторонами договору визначена процентна ставка на рівні 0,833 % на місяць (або 9,996% річних) на суму залишку заборгованості по кредиту.

Згідно представленого позивачем розрахунку, заборгованість по несплаті процентів за користування кредитом станом на 18.11.2019 складає 3328,27 грн, однак така сума заборгованості по процентах не підлягає стягненню в згаданому розмірі, оскільки така сума нарахована поза межами дії кредитного договору.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

В силу статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

В даному випадку, згідно умов Генеральної угоди підписаної між сторонами, кредит відповідачу надано по 29.02.2016 року, в зв`язку з чим, саме з цього моменту АТ КБ «Приват Банк» втрачає право на нарахування процентів передбачених Генеральною угодою. Слід звернути увагу, що у такому випадку права АТ КБ «ПриватБанк» захищаються статтею 625 ЦК України.

Дана позиція узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду викладених в постанові від 28 березня 2018 року справа № 444/9519/12.

Враховуючи суму заборгованості, розмір процентної ставки та строк на який надавався кредит, заборгованість за відсотками на прострочення заборгованості станом на 29.02.2016 року становить 961,02 грн і саме в цьому розмірі підлягає стягненню заборгованість з позичальника в користь АТ КБ «ПриватБанк».

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача 1784,64 грн штрафу, оскільки такий штраф передбачений п.2.2 Генеральної угоди та відповідач ознайомлений із зазначеною умовою, підписавши Генеральну угоду, розмір заявленого в позові штрафу не виходить за межі розміру визначеного Генеральною угодою - 3084,64 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції в частині відмови позивачу у стягненні пені. Судом першої інстанції вірно зазначено у рішенні, що у анкеті-заяві позичальника ОСОБА_1 та у Генеральній угоді від 20.02.2015 року підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді пені за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.

Пред`являючи вимоги про повернення кредиту, банк просив, крім заборгованості за кредитом, стягнути складові його повної вартості, зокрема, пеню за несвоєчасну сплату кредиту. Обґрунтовуючи право вимоги в цій частині позовних вимог, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 20.02.2015 року, позивач послався на Витяг з Тарифів Банку, Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, що містяться на сайті http://privatbank.ua/rules.

У вказаних документах містяться умови користування кредитними коштами, відсоткові ставки, строки повернення грошових коштів, умови застосування штрафних санкцій та сплати комісій за користування грошовими коштами.

Однак, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з умов та Правил розумів відповідач і що він ознайомився і погодився з ним, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили такі умови, зокрема, щодо сплати комісії та неустойки (пені, штрафів) і саме у зазначених в цих документах розмірах та порядку нарахування.

Судом першої інстанції підставно не застосовано до вказаних правовідносин у цій частині позовних вимог правила частини першої статті 634 ЦК, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача ( www. Privatbank. ua) неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період часу виникнення спірних правовідносин (20 лютого 2015 року), тобто позивач міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та Правил у вигідній для нього редакції.

Враховуючи обставини справи, доводи апеляційної скарги до якої не надано підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов та Правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Згідно частини першої, третьої статті 509 ЦК зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою-споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач-фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року (справа № 192/2217/16-ц, провадження № 61-24992св19); у постанові від 25 листопада 2019 року -( справа № 359/992/17, провадження № 61-30189св/18) по аналогічній справі прописав, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору ПАТ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності і розумності та уможливив би покладення на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Такі висновки відповідають правовій позиції, наведеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс/10).

Відповідно до ст. 376 ч.1 п.4 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Із врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про скасування оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача 691,02 грн. заборгованості за процентами та штрафу в сумі 1784,64 грн. та ухвалення в цій частині нового рішення про задоволення таких вимоги та залишення в силі оскаржуваного рішення в іншій частині.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись ч. 5 ст. 268, ст.ст., 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 376 - 380, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 28 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з відповідача 691,02 грн. заборгованості за процентами та штрафу в сумі 1784,64 грн. скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, місцезнаходження 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.02.2015 року в сумі 2745,66 грн (з яких: 691,02 грн. заборгованість за процентами та 1784,64 грн. штраф)

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (, місцезнаходження 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50) судовий збір в розмірі 501 грн. 52 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та оскарження в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 22 травня 2020 року.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: О.М. Ванівський

Н.М. Курій