Справа № 359/5363/18 Головуючий в суді І інстанції Журавський В.В.
Провадження № 22ц-824/4367/20 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Гановської А.М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до громадської організації «Садівниче товариство «Сокіл» про визнання недійсними постанови та приписів, а також зобов`язання відшкодувати моральну шкоду,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просив вжити заходів забезпечення позову із відповідними вимогами, посилаючись на те, що в провадженні Бориспільського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа за його позовом до ГО «СТ «Сокіл» про визнання недійсною постанови, визнання незаконними дій правління та стягнення моральної шкоди, та з метою зупинення негативних дій щодо нього з боку відповідача на період вирішення спору по суті просить вжити вищевказані заходи забезпечення позову, оскільки невжиття таких заходів, на його думку, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2020 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись із цією ухвалою, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив її задовольнити, посилаючись порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права та неповне з`ясування судом усіх обставин справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Постановляючи ухвалу про відмову у забезпеченні позову, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження того, що невжиття зазначених ним заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а застосування обмежень стосовно посадових осіб ГО СТ «Сокіл», про які просить заявник, фактично призведе до вирішення спору по суті позовних вимог, крім того заявник просить заборонити вчинення певних дій необмеженому колу осіб, які не є учасниками справи, що також може порушити їхні права, а інші вимоги заявника мають вирішуватися як вимоги позовної заяви із встановленням обставин справи та перевірки їх доказами, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, у листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду суд позовом про визнання недійсними постанови правління ГО «СТ «Сокіл» №П-10-02 від 30 червня 2018 року та приписів голови правління садівничого товариства, а також зобов`язання ГО «СТ «Сокіл» відшкодувати моральну шкоду шляхом вибачення за обтяження спокою позивача, пошуку та повернення зниклих набутків, прощення безпідставного боргу.

У подальшому, ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив зокрема: визнати його право на самозахист у спосіб «цільові внески» на потреби садівничого товариства, а не членські внески на утримання громадської організації; заборонити посадовцям громадської організації вчиняти негатив, а саме: цькувати за наміри досягти справедливості; обтяжувати: а) пошук і повернення зниклих набутків; б) спокій дачників садівничого товариства «вимаганням внесків», «відключенням світла, зокрема з ділянки АДРЕСА_1 , забороною користуватись власністю садівничого товариства і послугами для садівничого товариства (дороги, вивіз сміття, охорона, господарські проблеми тощо)»; в) обмежувати пошук і повернення зниклих набутків (сотні тисяч гривень), вирішення проблем інфраструктури (фінансові, комунальні, екологічні, господарські, організаційні тощо); зобов`язати посадовців громадської організації припинити порушення прав та інтересів дачників, зокрема не вчиняти діяння, що усугубляють (погіршують) ситуацію в садівничому товаристві, переглянути Статут громадської організації з цих обставин; з метою вирішення господарських проблем садівничого товариства оптимізувати витрати, планувати діяльність громадської організації з огляду на пропозиції дачників садівничого товариства; компенсувати (відшкодувати) мені особисту моральну шкоду від цькування у спосіб «вибачення» за негативні діяння, «прощення дріб`язкового «боргу» по членським внескам в громадській організації попри пошук і повернення зниклих набутків садівничого товариства (соті тисяч гривень) цільові внески тощо; вжити ініціативні запобіжні рішення суду у захисті прав та інтересів садівничого товариства, попри заява-3 не зупиняє негативні наслідки шкідливих діянь посадовців громадської організації.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутись до суду.

Згідно з ч.3, ч.10 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абз.1 п.4, абз.3 п.5 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись в тому, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання можливого рішення суду про задоволення позову та ефективного захисту прав, за поновленням яких позивач звернувся до суду, у разі невжиття таких заходів забезпечення позову, а вимоги заяви фактично зводяться до покладення на інших осіб обов`язків та обмежень, які, на думку колегії, не можуть бути покладені на інших осіб у межах заходів забезпечення позову, а мають вирішуватися як вимоги позовної заяви із з`ясуванням усіх обставин справи та перевірки їх доказами, на що також правильно послався місцевий суд та у наслідку постановив законну і обґрунтовану ухвалу про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм процесуального права, повторюють доводи заяви про забезпечення позову, які були предметом розгляду суду першої інстанції та зводяться до незгоди із висновками суду першої інстанції та їх оцінкою, тому не можуть бути достатніми підставами для скасування оскаржуваної ухвали.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 січня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: