Провадження № 2/266/413/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2020 року м. Маріуполь

Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді - Д`яченко Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Сологуб Т.В.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільній сумісній власності подружжя та стягнення компенсації її вартості,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що в період часу з 01.08.2014 року до 23.04.2018 року він перебував у зареєстрованому шлюбу із відповідачем ОСОБА_2 , від даного шлюбу у сторін є спільна дитина донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу сторонами по справі за спільні грошові кошти у 2016 році був придбаний автомобіль "Renault Megane", колір оранжевий, 2011 року випуску і зареєстрований первинно на первинного власника у 2011 році, а у 2016 році у зв`язку із оформленням договору купівлі-продажу 25.08.2016 року та оформленням транспортного засобу НОМЕР_1 в Центрі 1441 м. Маріуполя за реєстраційним номером НОМЕР_2 на ім`я відповідачки ОСОБА_2 . Проте був в користуванні та експлуатації за одностороннім рішенням відповідача ОСОБА_2 на період та припинення шлюбних відносин та після розірвання шлюбу, транспортний засіб знаходився у останньої, у зв`язку з чим доступ у позивача був відсутній. Також зазначив, що в період припинення шлюбних відносин та розгляду справи про розірвання шлюбу в суді, відповідач ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу транспортного засобу, укладеного в ТСЦ №1441/2018/897079 від 12.04.2018 року формально продала вищезазначений автомобіль своєму знайомому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який деякий час був зареєстрований на його ім`я за тим самим реєстраційним номером. За змістом та за процедурою фактичного оформлення договору купівлі-продажу транспортного засобу був порушений порядок в частині отримання згоди позивача ОСОБА_1 на продаж автомобіля, що позбавило його можливості мати достовірну інформацію про вартість предмета договору і отримання грошових коштів в розмірі половини його вартості, яка реально відповідає його вартості. Вважає, що дії ОСОБА_2 пов`язані з самовільним прийняттям рішення з продажу автомобіля в період припинення шлюбних відносин, що є спільною сумісною власністю подружжя, спрямовані на приховування рухомого майна, придбаного в шлюбу, яке підлягає розподілу в установленому законом порядку. Крім того зазначив, що розмір компенсації повинен становити половину ринкової середньої вартості автомобіля, визначеної судовим експертом-автотоварознавцем в ході проведення дослідження на момент розгляду справи в суді. Просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на його користь грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля "Renault Megane", реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також просив стягнути витрати пов`язані із розглядом справи.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16.12.2019 року вказану цивільну справу передано на розгляд до Приморського районного суду м. Маріуполя за підсудністю.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.12.2019 року, цивільну справу № 263/11611/19 розподілено на суддю Д`яченко Д.О.

Ухвалою Приморського районного суду м. Маріуполя від 20.01.2020 року справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 06.03.2020 року підготовче засідання закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Представник позивача ОСОБА_6., який діє на підставі довіреності, звернувся до суду із заявою, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, наполягав на задоволенні позовних вимог, враховуючи всі письмові докази надані до позову. Заперечував проти ухвалення судом заочного рішення у разі неявки відповідача.

Відповідач ОСОБА_2 повідомлялася про розгляд справи у загальному провадженні, а також про необхідність у п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі, надати відзив на позовну заяву із зазначенням заперечень та доказів, що підтверджують відзив, проте у відкрите судове засідання не з`явилася за невідомих суду причин, про час та місце слухання справи повідомлялася своєчасно та належним чином, тому суд приходить до висновку про розгляд справи за відсутності відповідача.

На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа розглядається за відсутності учасників справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступного висновку.

За змістом ст. ст. 12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено право на справедливий суд, відповідно до якого кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.1 ЦПК України).

За приписами статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Судом встановлено, що сторони з 01.08.2014 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя у справі №266/1504/18 (провадження №2/266/576/18) від 23.04.2018, яке набрало законної сили 23.05.2018 року, шлюб між ними розірвано. (а.с.11)

Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником автомобілю "Renault Megane", реєстраційний номер НОМЕР_2 є ОСОБА_2 . Вказаний автомобіль було придбано на підставі договору купівлі-продажу №1441/2016/030442 від 25.08.2016 року. (а.с.12)

Таким чином, вказаний автомобіль був придбаний відповідачем під час перебування у шлюбі з позивачем.

Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

При цьому слід зазначити, що при визнанні права спільної сумісної власності подружжя на майно, має бути встановлений не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 16.12.2015 року у справі №6-2696цс15.

Разом із тим, законом встановлена презумпція спільності майна, придбаного у період шлюбу. З цього випливає, що у разі незгоди одного з подружжя з такою презумпцією і у разі виникнення спору, на ньому лежатиме тягар доказування протилежного. Презумпцію спільності майна можуть спростувати докази про: 1) придбання речі до шлюбу; 2) придбання речі на кошти, які належали позивачеві особисто (подарунок батьків, одержання відшкодування за моральну шкоду тощо); 3) придбання речі за рахунок коштів, одержаних від продажу особистого майна; 4) придбання речі в період окремого проживання за власні кошти.

Відповідач ОСОБА_2 із відзивом до суду не зверталася, жодних доказів на доведення або спростування тверджень позивача суду не надала.

Таким чином, оскільки відповідач ніяких доказів на спростування твердження позивача про те, що вказаний автомобіль "Renault Megane", реєстраційний номер НОМЕР_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача як подружжя до суду надано не було, а даний автомобіль був придбаний (набутий) позивачем та відповідачем в період шлюбу, то з огляду на презумпцію спільності майна, придбаного у період шлюбу, та не доведення відповідачем протилежного, його слід вважати їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК.

Відповідно до п.23 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

Згідно із ч.1, ч.2, ч.3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Таким чином, визначення частки у спільній сумісній власності та презумпція рівності цих часток, а також припинення права спільної сумісної власності на майно має місце зокрема у разі поділу такого майна.

З огляду на викладене, аналізуючи досліджені у справі докази суд приходить до висновку, що автомобіль "Renault Megane", реєстраційний номер НОМЕР_2 був набутий позивачем та відповідачем під час шлюбу, за спільні кошти подружжя, а тому є їхньою спільною сумісною власності, і з огляду на це підлягає поділу між ними на рівні частки.

Судом також встановлено, що відповідач ОСОБА_2 продала вказаний автомобіль без згоди позивача, що виключає можливість його поділу між сторонами відповідно до їх часток.

Так з витребуваних судом відомостей слід, що відповідач ОСОБА_2 продала автомобіль ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №1441/2018/897079 від 12.04.2018 року, який в свою чергу продав його ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу №1441/2019/1548916 від 05.07.2019 року. (а.с.29,40)

Згідно з положеннями ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

За змістом ч.2 ст.13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Однак, згода чоловіка - позивача ОСОБА_1 на продаж даного автомобіля, який є їхньою спільною сумісною власністю як подружжя, відсутня, оскільки позивач такої згоди не надавав.

Враховуючи, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя та підлягає поділу, однак відповідачка розпорядилася автомобілем на власний розсуд без письмової згоди позивача, то останній має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу.

Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частки вартості спірного автомобіля, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з подружжя, визначається не з суми, за яку це майно було продано, а виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його не дійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

З висновку експерта №12/10 від 24.10.2019 року про судову автотоварознавчу експертизу з оцінки транспортного засобу по цивільній справі №263/11611/19, середня ринкова вартість автомобіля "Renault Megane", колір оранжевий, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_3 , станом на дату оцінки 12.04.2018 року, становила 291150,00 гривень. (а.с.53-59)

Таким чином, розмір компенсації від 1/2 частки у праві власності на вказаний автомобіль складає 145575,00 гривень. (291150,00 / 2 ), яка і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Таким чином, зважаючи на встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його прав шляхом стягнення з відповідача вартості 1/2 частки спірного автомобіля, яка складає 145575,00 гривень, а відтак і про задоволення позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені судові витрати, які складаються із витрат по оплаті судового збору в сумі 768,40 гривень.

На підставі викладеного, ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60-63, 65, 68-71 СК України, ст. ст. 11, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 223, 259, 263, 265 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення частки в спільній сумісній власності подружжя та стягнення компенсації її вартості - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля "Renault Megane", колір оранжевий, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , кузов НОМЕР_3 на момент його продажу 12.04.2018 року, що становить 145575,00 гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , остання відома адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у розмірі 768,40 гривень.

Рішення може бути оскаржено в загальному порядку до Донецького апеляційного суду шляхом подання в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 22.05.2020 року.

Суддя Д`яченко Д. О.