Провадження № 2/643/996/20
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2020 р. м.Харків

Московський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Горбунової Я.М., при секретарі Арестовій І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання шлюбу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить суд визнати недійсним у зв`язку з фіктивністю шлюб, зареєстрований 31.07.2001 року ніж нею та відповідачем відділом Державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що від шлюбу дітей з відповідачем вона не має, після шлюбу виявилося, що відповідач не мав наміру створювати з нею сім`ю, так як ще до укладання шлюбу знав, що вона планує залишатися проживати в Україні, де навчається та працює. Спільного господарства з нею відповідач не вів, при укладанні шлюбу відмовився змінити своє прізвище на її прізвище, і взагалі на теперішній час виїхав за межі України. Вважає, що із боку відповідача цей шлюб був укладений лише з метою отримання тимчасового права на проживання на території України.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала.

Відповідач відзив на позов не надав, в судове засідання не з`явився.

Суд, заслухавши позивача та свідка ОСОБА_3 , дослідивши письмові докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із свідоцтва про шлюб, наданого позивачем в якості доказу, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , 1980 р. народження, уклала шлюб з ОСОБА_2 , 1982 р. народження, про що зроблений відділом Державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову РСХМУЮ актовий запис №1122.

Позивач, допитана як свідок, показала суду, що з відповідачем вона познайомилася під час навчання в інституті. До укладання шлюбу вони були знайомі близько тижня. Під час розмови з ним вона поскаржилася, що має малу дитину і їй не вистачає коштів на життя та навчання, в зв`язку з чим, відповідач запропонував їй укласти шлюб та надавати матеріальну допомогу. Вона погодилася на укладання шлюбу з ним, бо чоловік був симпатичним і вона вважала, що також подобається йому, і тому хотіла, щоб після укладання шлюбу вони проживали разом за її місцем проживання. На реєстрацію шлюбу вони їздили разом із другом відповідача, а після реєстрації шлюбу її привезли додому, і більше вона відповідача ніколи не бачила. Лише одного разу, вона в інституті побачила друга відповідача, який був разом з ними в день реєстрації шлюбу, і спитала його про те, що сталося з відповідачем, на що останній повідомив, що іншим разом розповість, що трапилося. Про існування зареєстрованого шлюбу вона забула і згадала про цей факт лише тоді, коли при народженні другої дитини у липні 2019 р. їй відмовили зробити запис про батька дитини у свідоцтві про народження дитини зі слів матері, так як дитина була народжена під час зареєстрованого шлюбу позивача з відповідачем. Після цього адвокат порекомендував їй звернутися до суду із позовом або про позбавлення батьківських прав, або про визнання шлюбу недійсним.

Також в судовому засіданні в якості свідка була допитана мати позивача ОСОБА_3 , яка показала, що ніколи не бачила відповідача і нічого не знала про укладений між її дочкою та відповідачем шлюб, і лише при отриманні свідоцтва про народження другої дитини позивача вона дізналася, що її дочка у 2001 р. уклала шлюб. Причини з яких дочка приховала цей факт їй невідомий.

До позову надане медичне свідоцтво про народження дитини ІНФОРМАЦІЯ_2 , копія паспорту та копія картки платників податку позивача, які не містять інформації, яка стосується предмету доказування. Будь-яких інших доказів на підтвердження позовних вимог позивачем суду не надано, клопотань про витребування доказів не заявлено.

Оцінивши покази позивача та свідка суд вважає, що даних доказів недостатньо, щоб зробити беззаперечний висновок, що укладений між сторонами шлюб є фіктивним.

Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до статті 40 Сімейного кодексу України шлюб, який укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім`ї та набуття прав та обов`язків подружжя, є фіктивним. Такий шлюб визнається недійсним за рішенням суду.

Згідно зі статтею 45 Сімейного кодексу України шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов`язків подружжя, а також прав та обов`язків, які встановлені для подружжя іншими законами України.

Особа, яка звертається до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним внаслідок його фіктивності, повинна підтвердити належними доказами свої посилання про відсутність у осіб, які уклали шлюб, наміру створити сім`ю.

Відповідно до судової практики самі по собі доводи позивача про те, що метою укладення шлюбу було отримання певних майнових благ або переваг, не дають підстав для визнання шлюбу недійсним з підстав фіктивності (постанови Верховного Суду у справах № 750/6471/15-ц, № 591/1860/16-ц).

У постанові Касаційного цивільного суду ВС від 17.04.2019 у справі № 752/2337/16-ц суд зазначив, що причини реєстрації фіктивного шлюбу можуть бути різними, як правило вони пояснюються та обумовлюються бажанням отримати певні права, підставою виникнення яких самостійно чи у складі інших юридичних фактів є шлюб, наприклад, отримання спадщини, житлової площі тощо. У випадку встановлення фіктивності шлюбу намір визначається стосовно речей неправового характеру - бажання проживати разом, вести спільне господарство, дбати про добробут та моральний стан сім`ї тощо. Саме по речах неправового характеру, що супроводжують відносини осіб після реєстрації шлюбу, можна визначити намір осіб щодо шлюбу.

При розгляді даної справи встановлені судом обставини свідчать, що позивач мала реальний намір на укладання шлюбу та утворення сім`ї з відповідачем, про що вона показала суду як свідок.

Щодо відсутності у відповідача реального наміру створити сім`ю з позивачем, набути права та обов`язки подружжя, достовірних доказів суду на підтвердження цього факту позивачем не надано.

Так, до показів позивача суд відноситься критично, так як вона є особою безпосередньо зацікавленою у розгляді справи, і її покази, щодо причин по яким відповідач на її думку мав намір на укладання фіктивного шлюбу, є лише припущеннями. Ніяких доказів, які б свідчили про реальний намір відповідача суду не представлено.

Покази свідка ОСОБА_3 ніяким чином не підтверджують обставин, які б могли свідчити про фіктивність шлюбу, так як свідок відповідача не знала, позивач на час укладання шлюбу проживала окремо від матері, і як позивач пояснила в суді від матері вона приховала факт укладання шлюбу, що свідок не заперчувала.

А той факт, що після реєстрації шлюбу з відповідачем позивач більше не бачила відповідача, сам по собі не виключає його відсутності з об`єктивних причин, які могли не залежати від його волі, так як суду не надані відомості про реальне місце перебування відповідача, і самій позивачці його подальша доля не відома. Як повідомила суду позивач, коли вона подавала позов до суду, то місцем проживання відповідача вона зазначила адресу, за якою вона проживала в той час, коли познайомилася з відповідачем, та зазначила, що це остання відома адреса проживання відповідача. Ця інформація повідомлена суду як останнє місце проживання відповідача, і це викликає у суду обгрунтовані сумніви у показах позивача в частині того, що вона ніколи не проживавала разом з відповідачем.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цих Кодексом, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

При оцінці доказів суд враховує положення ст.ст. 79, 80 ЦПК України, відповідно до яких достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмету доказування.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до вищезазначеного, суд приходить до висновку про недоведеність вимог позивача, в зв`язку з чим, вважає, що в задоволені позову слід відмовити. Судові витрати покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні возову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , проживає: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживає: не відоме, ІПН невідомий, паспорт серії невідомий.

Суддя - Я.М.Горбунова