Справа № 304/1375/19 Провадження № 2/304/67/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 вересня 2020 року м. Перечин

Перечинський районний суд Закарпатської області в складі:

головуючого - судді - Ганька І. І.,

за участі секретаря судового засідання - Соханич Л.Ю.,

позивача - ОСОБА_1 ,

її представника - адвоката Бухтоярова Р.О.,

представника ОСОБА_2 - адвоката Маріаша М.І.,

представника Перечинської міської ради - Сікори Р.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу № 304/1375/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Перечинської міської ради Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Районне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 та Перечинської міської ради, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 1 702 м кв. по АДРЕСА_1 шляхом знесення відповідачем ОСОБА_2 за власний рахунок будівлі, розташованої на земельній ділянці позивача, відображеній у висновку експерта на план-схемі накладення земельних ділянок площею 109,25 м кв., та демонтажу огорожі на вказаній земельній ділянці, відображеній у висновку експерта на план схемі накладення земельних ділянок площею 185,37 та 11,53 м кв.; судові витрати, які складаються із сплати судового збору, витрат, пов`язаних з призначенням експертиз, та витрат на правову допомогу, стягнути з відповідача на її користь. Свою позицію мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу від 13 вересня 1984 року, посвідченого державним нотаріусом Перечинської державної нотаріальної контори Маріаш М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1164, вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого на земельній ділянці площею 600 м кв. Відповідно до плану-схеми відведення і генерального плану земельних ділянок конфігурація вказаної ділянки площею 600 м кв. є наступною: 13 метрів ширини вздовж АДРЕСА_2 метри від АДРЕСА_2 шириною 13 метрів займає 429 м кв, а решта 171 м кв. іде полосою, що має ширину 8,2 м кв. Також із плану-схеми вбачається, що її земельна ділянка має загальну площу 1 702 м кв. (в тому числі вказані 600 кв. м). У той же час, актом обстеження земельної ділянки комісією Перечинської міської ради від 23 квітня 2015 року, затвердженого Перечинським міським головою, встановлено, що вона придбала житловий будинок з надвірними спорудами, який розташований на земельній ділянці 600 м кв., користується земельною ділянкою 0,1246 га. Разом з цим, відповідачу ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 23 липня 1970 року належить право власності на житловий будинок площею 22,27 м кв., розташований на земельній ділянці 1 967 м кв. (вказане право перейшло до неї від покійного чоловіка), тоді як вона фактично використовує земельну ділянку площею 2 026 м кв. Із схематично-ситуаційного зображення на плані-схемі та акті розбивки вбачається, що ОСОБА_2 захопила земельну ділянку позивача у розмірі 365 м кв. За таких обставин, враховуючи наявність спору щодо меж земельної ділянки, вона звернулася до Районного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», яке у своєму висновку підтвердило порушення її прав відповідачем ОСОБА_2 . Крім цього, висновком судової земельно-технічної експертизи № 8917 від 26 квітня 2017 року встановлено, що площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 , якою користується позивач, становить 1 262 м кв.; земельні ділянки домоволодінь АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 накладаються - 13 метрів ширини вздовж АДРЕСА_2 та 33 метри довжини від цієї вулиці. Згідно додаткового висновку судової земельно-технічної експертизи № 9806 від 31 січня 2018 року межа ділянки накладення між вказаними домоволодіннями складної геометричної форми площею 109,25 м кв. - лінійний показник по фасаду ділянки становить вздовж АДРЕСА_2 1,44 м, по задній частині ділянки відстань 33 м складає 5,05 м. Відповідно до наданої на дослідження світлокопії «Отвода земельного участка под застройку» площа накладання земельних ділянок становить 93,4 м кв. без території, яка зайнята під сад. Згідно світлокопії генплану площа накладання земельних ділянок становить 185,37 м кв. та 11,53 м кв. Межа між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 в документах 1951 та 1967 роках проходила без зламів та заступів. Відповідно до наданої на дослідження світлокопії «Отвода земельного участка под застройку», виконаного МБТІ у 1952 році, лінійні розміри земельної ділянки позивача становили: ширина вздовж АДРЕСА_4 метрів, ширина в глибині земельної ділянки 12 метрів, довжина 33 метри - 157 метрів квадратних. Висновком експертного дослідження № 4-269 від 11 вересня 2017 року встановлено, що на плані ділянки, виданого 12 квітня 1952 року на ім`я ОСОБА_3 , частина записів, виконаних барвником фіолетового кольору, виправлена записами, нанесеними барвником синього кольору, внаслідок чого під цифровим записом «8,2» наявний цифровий запис «120» або «12,0». Оскільки позивач не має вільного доступу до земельної ділянки у повному обсязі, так як вона частково огороджена і на ній знаходиться самовільна побудова, тому з метою ефективного захисту прав відповідно до ст. 15 ЦК України просить позов задовольнити.

Ухвалою судді Перечинського районного суду від 08 жовтня 2019 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження та визначено дату підготовчого судового засідання.

Ухвалою цього ж суду від 17 грудня 2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Крім цього, клопотання представника позивача - адвоката Бухтоярова Р.О. задоволено - витребувано з Перечинського районного суду Закарпатської області матеріали цивільної справи №304/1314/15-ц.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Бухтояров Р.О. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, які є аналогічними із тими, що наведені у відповідях на відзиви. Крім цього, позивач зазначила, що даний спір виник у ході приватизації нею земельної ділянки. Запросивши геодезистів, дізналася, що їй необхідно визначити межі земельної ділянки. Збирала документи протягом п`яти років, тому має чіткі відомості про те, що розміри земельної ділянки ОСОБА_2 11 м х 47 м, її -13 м х 33 м, решту їй надала міська рада, тому на даний час має 12 м х 167 м. Представник позивача у судовому засідання додав, що у ході розгляду даної справи були досліджені всі докази, витребувано цивільну справу № 304/1314/15-ц, відтак позовні вимоги просить задовольнити, так як такі сформульовані відповідно до правових позицій Верховного Суду. Також підтвердив, що у прохальній частині позовної заяви вимоги до Перечинської міської ради відсутні, однак остання є належним відповідачем, так як саме на її території знаходяться спірні земельні ділянки.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 у судовому засіданні у задоволенні позову просив відмовити, оскільки такий є необґрунтованим та безпідставним, що стверджується доводами, викладеними у відзиві на позовну заяву, у якому свою позицію мотивували наступним. Так, позивач вважає, що на належній їй земельній ділянці ОСОБА_2 побудувала якусь будівлю та огорожу, тому просить їх знести. Разом з цим, вказане не відповідає дійсності та не обґрунтоване належними доказами, а зводиться виключно до перекручування ОСОБА_1 документів та фактичних обставин справи. Згідно договору купівлі-продажу від 13 вересня 1984 року покупцем будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 . Вказаний будинок розташований на земельній ділянці площею 600 м кв. Будинок АДРЕСА_3 , у якому на даний час проживає ОСОБА_2 , побудований її чоловіком ОСОБА_6 на початку 1970-х років на місці старого будинку, попередньо знесеного з дозволу виконкому Перечинської селищної Ради депутатів трудящих (рішення № 30) згідно плану забудови земельної ділянки по АДРЕСА_3 від 29 квітня 1970 року. Ніяких перешкод позивачу у користуванні земельною ділянкою вона не створює. ОСОБА_1 у підтвердження своєї позиції посилається на невідомо які схематично-ситуаційне зображення, генеральний план та план-схему відведення земельних ділянок. Згідно останнього зокрема вважає, що її земельна ділянка має мати загальну площу 1 702 м кв. Вказане, на її думку, підтверджується висновком Районного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації», з якого також ніби-то чітко вбачається порушення її прав. Разом з цим, з фотокопії відповіді останнього № 116 від 2015 року видно, що це інформація надана адвокату ОСОБА_7 на його запит № 39 від 27 серпня 2015 року, висновку про те, що земельна ділянка саме позивача мала площу 1 702 м кв. там не має. Що стосується порушення прав особи, то до компетенції вказаного органу згідно ст. 24 Закону України «Про адвокатуру» давати таку оцінку чи робити висновки і наводити міркування, тим більше при наданні інформації на адвокатський запит, не відноситься. У той же час, позивач як на ще один доказ посилається на акт обстеження земельної ділянки комісією Перечинської міської ради від 23 квітня 2015 року, яким ніби-то встановлено, що вона придбала житловий будинок із надвірними спорудами, який розташований на земельній ділянці 600 м кв. та користується земельною ділянкою 0,1246 га. Однак, такі обставини комісією не встановлювалися, нею лише було зазначено, що ОСОБА_1 надала договір від 13 вересня 1984 року щодо купівлі-продажу житлового будинку, розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв. м, та не завірені належним чином дані геодезичної зйомки, згідно яких та зі слів позивача вона фактично користується земельною ділянкою площею 0,1246 га. Також вказаним актом рекомендовано ОСОБА_1 розробити правовстановлюючі документи на земельну ділянку під житловим будинком з надвірними будовами площею 0,06 га та рекомендовано звернутися до Перечинської міської ради із заявою для оформлення надлишкової частини земельної ділянки. Крім іншого, позивач зазначає, що відповідно до схематично-ситуаційного зображення на плані-схемі та акті розбивки під числом 5 зазначено площу захоплення ОСОБА_2 її земельної ділянки НОМЕР_1 м кв. Насправді подібні відмітки взагалі відсутні. Таким чином, у позові не надано належних та допустимих доказів у підтвердження права власності чи користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 (ст. ст. 79-1, 125, 126 ЗК України), тоді як земельна ділянка вважається сформованою з моменту її державної реєстрації, та створення ОСОБА_1 яких-небудь перешкод у користуванні вказаною земельною ділянкою, зокрема будівництва будівлі на такій. Одночасно, у позовній заяві позивач зараховує до судових витрат судовий збір, витрати на правову допомогу та на проведення експертиз № 8917 від 26 квітня 2017 року, № 9806 від 31 січня 2018 року та № 4-269 від 11 вересня 2017 року, при цьому попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, у порушення ч. 3 ст. 175 ЦПК України не вказує, тому підстав для вирішення питання щодо можливого відшкодування судових витрат немає. Крім цього, зазначені судові земельно-технічні експертизи проводилися у цивільній справі № 304/1314/15-ц, у якій ухвалою Перечинського районного суду від 04 жовтня 2019 року позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою до суду без поважних причин позивача та її представника. Враховуючи вищенаведене, просить відмовити у даному позові. Також у ході розгляду справи адвокат Маріаш М.І. вказав, що практика Верховного Суду, викладена у його постановах від 06 вересня 2017 року у справі № 642/7110/15-ц, від 25 травня 2017 року у справі № 1512/3707/12 та від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц, на які посилається представник позивача, не підтверджують обставини, викладені у позовній заяві. Що стосується посилань ОСОБА_1 на деякі документи, що містяться в матеріалах справи, то такі належними доказами не є. Так, більшість таких документів видані на ім`я ОСОБА_3 (а. с. 14, 30-32), тоді як спір у даній справі виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а у деяких взагалі відсутні обов`язкові реквізити (назва та дата видачі), внаслідок чого неможливо зрозуміти чи є вони офіційними документами чи тільки робочими копіями. Крім цього, звернув увагу на те, що на актах розбивки господарських будівель та споруд в натурі від 08 липня 1989 року та від 18 січня 2002 року ширина земельної ділянки позивача біля вулиці Духновича становила 11,37 м (8,17 м - ширина житлового будинку та 3,2 м - ширина двору), а не 13 м, як на це посилається остання та на підставі чого було проведено експертизи, що містяться в матеріалах справи № 304/1314/15-ц. Що стосується висновку експертизи від 31 січня 2018 року, то він складений з порушенням вимог, а саме експертне дослідження не скріплене печаткою, у вступній частині вказано, що на дослідження надано матеріали кримінальної справи, третє питання дослідницької частини відрізняється від резолютивної. Інші висновки судових земельно-технічних експертиз лише встановлюють фактичне використання сторонами своїх земельних ділянок, існування будь-яких перешкод може фіксуватися виключно після реєстрації прав на такі земельні ділянки.

У судовому засіданні представник Перечинської міської ради Закарпатської області як відповідача у задоволенні позову також просив відмовити з підстав, викладених у поданому ним відзиві на позовну заяву. У такому свою позицію мотивував тим, що позивачем у порушення ст. 79-1 ЗК України не надано доказів формування земельної ділянки на здійснення її державної реєстрації, тоді як згідно ст. 391 ЦК України саме власник майна має право подати негаторний позов, тобто заявити вимогу до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном. Підставою для такого позову є обставини, що обґрунтовують право позивача на користування і розпорядження майном та підтверджують, що поведінка третьої особи створює перешкоди у здійсненні цих правомочностей. Разом з цим, ОСОБА_1 докази у підтвердження у неї права власності на земельну ділянку АДРЕСА_1 не надано. Крім цього, позивач визначила одним із відповідачів Перечинську міську раду Закарпатської області, однак вимог до органу місцевого самоврядування у прохальній частині позовної заяви не ставить. За таких обставин вважає, що Перечинська міська рада Закарпатської області є неналежним відповідачем у даній справі, просить у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. Що стосується вимог позивача про відшкодування судового збору, витрат, пов`язаних з призначенням експертиз та на правову допомогу, то оскільки попередній розрахунок судових витрат, які вона понесла і очікує понести у позовній заяві відсутній, вказівки щодо витрат по яких саме експертизах просить відшкодувати також немає, тому, у разі вирішення справи на користь ОСОБА_1 , стягнення з відповідачів на її користь судових витрат (крім суми судового збору) задоволенню не підлягають. Також у ході розгляду справи представник Перечинської міської ради додав, що актом обстеження земельних ділянок встановлено факт користування ОСОБА_1 земельною ділянкою, а не перебування такої у власності позивача. У той же час, матеріалами справи достеменно встановлено наявність у ОСОБА_1 права власності тільки на житловий будинок.

Представник районного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці, а саме: рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (п. 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32), визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Відповідно до ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 386 цього Кодексу держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Відповідно до ст. 391 цього Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору довічного утримання від 29 квітня 1957 року та договору дарування від 23 липня 1970 року ОСОБА_6 (покійний чоловік відповідача ОСОБА_2 ) був власником житлового будинку АДРЕСА_5 , розташованого на земельній ділянці розміром 1 967 м кв. (справа № 304/1314/15-ц, Т. 1, а. с. 8-9, 43-47).

Також встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 13 вересня 1984 року, укладеного між ОСОБА_8 (продавець) та ОСОБА_9 (покупець), остання купила належний продавцю на праві особистої власності житловий будинок з надвірними будовами АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м. (а. с. 7-8).

Крім цього встановлено, що відповідно до акту розбивки господарсько-побутових будівель в натурі від 08 липня 1989 року ширина земельної ділянки ОСОБА_1 з боку АДРЕСА_4 перед її будинком становить 11,37 м, з яких 8,17 м - ширина будинку; 3,2 м - ширина двору. Ширина земельної ділянки позивача з боку АДРЕСА_4 за її будинком становить 11,43 м, а саме 0,36 м - ширина ділянки між домоволодінням АДРЕСА_6 та будинком; 8,17 м - ширина будинку; 2,9 м - ширина двору. Дані щодо загальної довжини вказаної земельної ділянки у зазначеному документі відсутні, однак вбачається, що з боку домогосподарства АДРЕСА_3 довжина межі від краю вулиці до будинку відповідача ОСОБА_2 становить 5,7 м, довжина будинку останньої - 11,50 м, далі межа впирається у господарську будівлю відповідача, яка має складну форму, та проходить по ній (а. с. 12).

У той же час, згідно акту розбивки господарсько-побутових будівель в натурі від 18 січня 2002 року ширина земельної ділянки позивача з боку АДРЕСА_4 є аналогічною, як у акті 1989 року, а загальна довжина також не зазначена. При цьому, з боку домогосподарства АДРЕСА_3 довжина межі від краю вулиці до будинку відповідача ОСОБА_2 становить 5,7 м, довжина будинку останньої - 10,70 м, далі межа впирається у господарську будівлю відповідача, яка має складну форму, та проходить по ній (а. с. 13). Довжина межі між домогосподарствами АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 до господарської будівлі у розмірі 16 м також вказана у плані забудови земельної ділянки АДРЕСА_3 від 29 квітня 1970 року (а. с. 66).

Так, Перечинською міською радою при розгляді заяви ОСОБА_1 про направлення комісії для вирішення питання щодо узгодження меж земельної ділянки було зобов`язано ОСОБА_1 та її суміжних сусідів ОСОБА_10 та ОСОБА_2 надати правовстановлюючі документи для їх детального вивчення з метою об`єктивного прийняття рішення щодо поданого нею звернення.

Актом обстеження земельної ділянки комісією Перечинської міської ради від 23 квітня 2015 року встановлено, що ОСОБА_1 надала договір купівлі-продажу від 13 вересня 1984 року, згідно якого вона придбала житловий будинок з надвірними будовами, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м. Крім цього, було надано дані геодезичної зйомки, не оформлені та не завірені належним чином, згідно яких та зі слів ОСОБА_1 вона фактично користується земельною ділянкою 0,1246 га. ОСОБА_2 надала договір дарування від 23 липня 1970 року, за яким право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 площею 22,27 кв м, що розташований на земельній ділянці площею 1 967 кв. м, перейшло до ОСОБА_6 , як вона пояснила, її покійного чоловіка (а. с. 10-11).

За загальновизнаними нормами власники й землекористувачі суміжних земельних ділянок повинні жити за правилами добросусідства, тобто зобов`язані співпрацювати при здійсненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них, не порушувати законні права один одного (ст. ст. 91, 96, 103 ЗК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів відносно меж земельних ділянок, що перебувають у власності й користуванні громадян, та дотримання громадянами правил добросусідства. Такими повноваженнями згідно з п. «й» ст. 12 ЗК України наділені сільські, селищні, міські ради, які відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» можуть делегувати дане повноваження своєму виконавчому органу.

За результатами розгляду наданих сторонами документів комісія міської ради рекомендувала ОСОБА_1 розробити відповідно до договору купівлі-продажу від 13 вересня 1984 року правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 0,06 га та звернутися до Перечинської міської ради із заявою для додаткового оформлення надлишкової частини земельної ділянки, оскільки вона фактично користується ділянкою площею 0,1246 га; ОСОБА_2 розробити правовстановлюючі документи на земельну ділянку; суміжним землекористувачам підтримувати добросусідські відносини. Крім цього, було роз`яснено сторонам, що у разі непогодження з висновками узгоджувальної земельної комісії, спір може бути передано на розгляд суду (а. с. 10-11).

Вказаний акт отриманий сторонами, відомості про його оскарження у матеріалах справи відсутні.

На даний час, відомостей про зареєстроване ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на земельні ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 відповідно, що перебуваються у їх користуванні, у матеріалах справи немає.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить усунути їй перешкоди у користуванні земельною ділянкою площею 1 702 м кв. по АДРЕСА_1 шляхом знесення відповідачем ОСОБА_2 за власний рахунок будівлі, розташованої на земельній ділянці позивача, відображеній у висновку експерта на план-схемі накладення земельних ділянок площею 109,25 м кв., та демонтажу огорожі на вказаній земельній ділянці, відображеній у висновку експерта на план схемі накладення земельних ділянок площею 185,37 та 11,53 м кв.

В основу доводів позивачем покладено те, що з копії плану-схеми відведення земельної ділянки («Отвода земельного участка под застройку») від 12 квітня 1952 року ніби-то вбачається конфігурація земельної ділянки площею 600 м кв. по АДРЕСА_7 (на даний час - № 27), що відводилася, та розміри такої, які становили 13 м ширини вздовж АДРЕСА_2 м довжини, що складало 429 кв. м, а решта 171 м кв. йшла полосою шириною 8,2 м кв. Загальна площа земельної ділянки за вказаною адресою становила 1 702 м кв.

Вказане на її думку також підтверджується висновком Районного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради № 116 за 2015 рік, наданим на підставі матеріалів інвентаризаційних справ трьох суміжних об`єктів нерухомого майна, а саме АДРЕСА_6 , АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 ; судовими земельно-технічними експертизами № 8917 від 26 квітня 2017 року та № 9806 від 31 січня 2018 року у цивільній справі № 304/1314/15-ц, а також висновком експертного дослідження № 4/269 від 11 вересня 2017 року.

Однак, із вказаним суд не погоджується, виходячи з наступного.

Із матеріалів інвентаризаційної справи на домогосподарство АДРЕСА_1 вбачається, що у 1952 році ОСОБА_3 було виділено земельну ділянку площею 600 кв. м для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_7 (на даний час після перейменування - № 27) (справа № 304/1314/15-ц, Т. 2, а. с. 168-175).

Також у матеріалах інвентарної справи на домоволодіння позивача наявний лист Перечинської селищної ради за № 18 за 1968 рік, з якого вбачається, що комісією встановлено наступне. Відповідно до генерального плану будівлі АДРЕСА_3 , яка належала на той час ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (у подальшому право власності на таку перейшло до ОСОБА_6 - чоловіка відповідача ОСОБА_2 ), знаходиться дерев`яна прибудова, а саме сарай. При складанні плану на будівництво будинку АДРЕСА_1 у 1954 році Ужгородське міжміське бюро технічної інвентаризації не погодило питання про спірну ділянку (на якій вказаний сарай розміщений) з його володільцями і, як наслідок, така без згоди уповноваженого органу була занесена в план будівництва будинку АДРЕСА_1 . Більше того, в той період часу не було внесено жодних змін в генеральний план будинку та ділянки ОСОБА_13 , тому з наведених причин громадяни ОСОБА_13 і надалі залишаються володільцями спірної земельної ділянки. Що стосується рішення Перечинської селищної ради № 10 від 24 травня 1954 року, в якому було запропоновано ОСОБА_13 знести сарай і передати в користування земельну ділянку ОСОБА_3 , то таке було винесено без врахування зазначених обставин, тому виконано бути не може, тим більше, що за минуванням строку давності зі зміною обставин землекористування у володільців будинку АДРЕСА_3 , воно на даний період часу втратило силу (справа № 304/1314/15-ц, Т. 2, а. с. 165).

У 1984 році побудований на підставі договору про право забудови та безстрокового користування земельною ділянкою площею 600 кв. м від 28 травня 1952 року житловий будинок АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію (акт № 50 від 22 травня 1984 року) та зареєстровано за ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (справа № 304/1314/15-ц, Т. 2, а. с. 167-175, 177-180, 183-184). Після смерті останнього на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 вересня 1984 року вказаний житловий будинок по АДРЕСА_1 , побудований із саману, що містить дві кімнати житловою площею 28,4 кв. м, зазначений на плані присадибної ділянки літерою «А», з надвірними будовами, а саме двома сараями (літери «Б» та «В»), вбиральнею (літера «Г»), огорожею, розташованими на земельній ділянці розміром 600 кв. м, успадкувала ОСОБА_14 , а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 - її син ОСОБА_8 (а. с. 183-191).

Згідно договору купівлі-продажу від 13 вересня 1984 року, посвідченого державним нотаріусом Перечинської державної нотаріальної контори Маріаш М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1164, позивач купила у ОСОБА_8 житловий будинок по АДРЕСА_1 , побудований із саману, що містив дві кімнати житловою площею 28,4 кв. м, зазначений на плані присадибної ділянки літерою «А», з надвірними будовами, а саме двома сараями (літери «Б» та «В»), вбиральнею (літера «Г»), огорожею, розташованими на земельній ділянці розміром 600 кв. м (а. с. 7-8; справа № 304/1314/15-ц, Т. 2, а. с. 187-191). У генеральному плані (схемі) земельної ділянки по АДРЕСА_1 від 20 квітня 2015 року вказані споруди також зазначені, зокрема житловий будинок під літерою «А», сараї (гараж та сарай) під літерами «Д» та «Г», огорожа під номером 2, вбиральня відсутня (справа № 304/1314/15-ц, Т. 2, а. с. 101).

Таким чином, у вказаному договорі купівлі-продажу від 13 вересня 1984 року відображено виключний перелік майна, що був предметом цивільно-правових відносин між продавцем ОСОБА_8 та покупцем ОСОБА_1 .

У той же час, суд констатує, що як у матеріалах даної справи, так у інвентаризаційній справі на домогосподарство АДРЕСА_1 дійсно міститься документ, де вказаний «Отвод земельного участка под застройку ОСОБА_3 по АДРЕСА_7 , від 12 квітня 1952 року, на який посилається ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог і в якому на її думку відображені істинні розміри земельної ділянки, що перейшла до неї за вищезазначеним договором разом із будинком (13 м ширини з боку АДРЕСА_7 та ІНФОРМАЦІЯ_3 м довжини, які включають в себе спірну господарську будівлю, а далі полоса шириною 8,2 м, всього площа ділянки - 1 702 м кв.), називаючи його план-схема земельної ділянки.

Однак, насправді вказаний документ - це викопіювання із генерального плану селища Перечин із визначенням ділянок забудов від 12 квітня 1952 року, який по своїй суті не є правостверджуючим документом на конкретну земельну ділянку і свідчить тільки про стратегічне планування території та її можливу подальшу забудову (а. с. 9; справа №304/1314/15-ц, Т. 2, а. с. 176).

При цьому, вказане викопіювання із генерального плану 1952 року є єдиним документом, у якому міститься конфігурація та розміри земельної ділянки АДРЕСА_1 , на яку посилається позивач (13 м х 33 м; 8,2 м), а також вказана її площа саме 1 702 м кв.

Вказане у сукупності не дає суду право зробити висновок, що викопіювання із генерального плану селища Перечин із визначенням ділянок забудов від 12 квітня 1952 року є доказом того, що ОСОБА_3 та його спадкоємцям було дано дозвіл реалізувати право на земельну ділянку саме такої конфігурації, розмірами та площею, а відтак таке право у подальшому отримала ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу будинку.

Зазначене підтверджується також тим, що у всіх інших дозвільних документах на побудову та введення в експлуатацію житлового будинку АДРЕСА_1 , а також правовстановлюючих документах після його побудови, оформлення у спадок та продажу, площа земельної ділянки, на якій він розташований, чітко вказана - 600 кв м. (справа №304/1314/15-ц, Т. 2, а. с. 167-175, 177-188).

Незважаючи на наведене, викопіювання та заміри земельної ділянки по АДРЕСА_1 , а саме 13 м ширини та 33 м довжини, полосою шириною 8,2 м, і її загальна площа 1 702 м кв., були покладені у основу інформації, наданої на запит адвоката Гомзи В.І. у 2015 році Районним комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради за № 116 (а. с. 14), та у подальшому - при проведенні судових земельно-технічних експертиз № 8917 від 26 квітня 2017 року (а. с. 15-18) та № 9806 від 31 січня 2018 року (а. с. 19-29), призначених судом у цивільній справі № 304/1314/15-ц (справа № 304/1314/15-ц, Т. 1, а. с. 16, 162-165, 212-217, 223-241), а також виготовленні висновку експертного дослідження № 4/269 від 11 вересня 2017 року (а. с. 30-32), внаслідок чого такі також не можуть бути взяті судом до уваги.

Зокрема, на виконання ухвали Перечинського районного суду від 23 травня 2016 року у цивільній справі № 304/1314/15-ц було проведено судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1. Встановити площу земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , яку використовує позивачка ОСОБА_1 із зазначенням конфігурації такої. 2.Встановити наявність або відсутність накладення земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , яку використовує ОСОБА_15 на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , яку використовує ОСОБА_1 , приймаючи до уваги зазначені у позові її розміри: 13 метрів ширини та 33 метри довжини (справа №304/1314/15-ц, Т. 1, а. с. 131-132).

За результатами проведення такої було складено висновок № 8917 від 26 квітня 2017 року, згідно якого площа земельної ділянки, розташованої в АДРЕСА_1 , яку використовує позивач ОСОБА_1 , складної конфігурації та становить 1 262 м кв; а також встановлено наявність накладення земельних ділянок домоволодінь АДРЕСА_3 та АДРЕСА_1 , приймаючи до уваги зазначені в позові її розміри 13 метрів ширини вздовж АДРЕСА_7 та 33 метри довжини від АДРЕСА_7 (справа № 304/1314/15-ц, Т. 1, а. с. 162-163).

Крім цього, у подальшому ухвалою суду від 07 серпня 2017 року у цивільній справі № 304/1314/15-ц було задоволено клопотання ОСОБА_1 та її представника - адвоката Гомзи В.І. про призначення додаткової судової земельно-технічної експертизи, поставивши на вирішення експерта запропоновані ними питання, а саме: 1. Встановити межі накладення в розмірах (метр, площа тощо) земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , яку використовує ОСОБА_15 на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , яку використовує ОСОБА_1 , приймаючи до уваги висновок № 8917 землевпорядної експертизи Закарпатського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, складений 26 квітня 2017 року. 2. На скільки метрів накладається ділянка ОСОБА_15 на ділянку ОСОБА_1 . 3. Яка межа проходила між домоволодінням ОСОБА_15 та ОСОБА_8 показана в документах 1951, 1967 роках, викопіровках з генплану 1993 року. 4. Яка ширина та довжина земельної ділянки ОСОБА_1 показана від 12 квітня 1952 року (справа № 304/1314/15-ц, Т. 1, а. с. 2005-206).

Висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи № 9806 від 31 січня 2018 року встановлено: «1. Межа ділянки накладання складної геометричної форми, за лінійними розмірами по периметру становить 1,44 м; 5,65 м; 10,72 м; 2,23 м; 1,91 м; 0,38 м; 6,20 м; 0,34 м; 9,06 м; 5,06 м; 33,0 м. Площа накладання земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 становить 109,25 м кв., приймаючи до уваги висновок № 8917 та заявлені в питаннях ухвали суду від 23 травня 2016 року лінійні розміри 13,0 м на 33,0 м. 2.Відповідно до висновку № 8917 та заявлених в ухвалі суду від 23 травня 2016 року до нього розмірів 13,0 м на 33,0 м площа накладання становить 109,25 м кв. При співставленні наданої на дослідження світлокопії «Отвода земельного участка под застройку», виконаного МБТІ у 1952 році, та земельних ділянок, які перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , площа накладання земельних ділянок по довжині 33,0 м від АДРЕСА_7 становить 93,0 м кв. При співставленні наданої на дослідження світлокопії генплану з інвентаризаційної справи від 17 грудня 1955 року, виданий ОСОБА_16 та ОСОБА_17 на земельну ділянку по АДРЕСА_2 ( АДРЕСА_3 ), та земельних ділянок, які перебувають у фактичному користуванні ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дані земельні ділянки по довжині 153,75 м від АДРЕСА_7 накладаються, площа накладення становить 185,37 м кв. та 11,53 м кв. 3. Межа між домоволодінням ОСОБА_2 та ОСОБА_8 показана в документах 1951, 1967 роках проходила прямою лінією без зламів та заступів. Встановити, як проходила межа між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_3 відповідно до плану 1993 року не надається можливим у зв`язку з відсутністю чіткого зображення межі. 4. Відповідно до наданої на дослідження світлокопії «Отвода земельного участка под застройку», виконаного МБТІ у 1952 році, лінійні розміри земельної ділянки ОСОБА_1 становили, а саме: - ширина вздовж АДРЕСА_4 ; ширина в глибині земельної ділянки з урахуванням висновку Закарпатського НДЕКЦ № 4/269 від 11 вересня 2017 року становить 12,0 м; довжина даної земельної ділянки: 33,0 м та 157,0 м.» (справа №304/1314/15-ц, Т. 1, а. с. 223-242).

Із висновку експертного дослідження № 4/269 від 11 вересня 2017 року вбачається, що на плані ділянки, виданому 12 квітня 1952 року на ім`я ОСОБА_3 , цифровий запис над рукописним текстом « ОСОБА_3 » складається з цифр «8,20», виконаних барвником синього кольору, під яким наявні цифри, виконані барвником фіолетового кольору «120» або «12,0» (справа № 304/1314/15-ц, Т. 1, 232-237). Однак, як уже зазначалося, вказане свідчить виключно про проектування територій у генплані, тоді як відомості із цього експертного дослідження було ствердно взято до уваги при проведенні додаткової судової земельно-технічної експертизи.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ст. 79 цього Кодексу достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Отже, враховуючи, що підставою для проведення вищевказаних експертиз та зроблення саме таких висновків у них, як зазначені вище, слугували конфігурація, площа та розміри земельної ділянки АДРЕСА_8 , вказані у викопіюванні із генерального плану селища Перечин із визначенням ділянок забудов від 12 квітня 1952 року та позовній заяві у справі № 304/1314/15-ц, що унеможливлює встановленню дійсних обставини справи, тому суд вважає, що висновки експертів не можуть бути достовірними доказами, вони не є обґрунтованими та об`єктивними, відтак підлягають відхиленню судом.

Відповідно до ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 3 ст. 89 цього Кодексу суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Таким чином, оскільки предметом даного спору є усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою площею саме 1 702 м кв., тому виключно у разі встановлення права позивача на таку суд міг би розглянути варіанти усунення існуючих перешкод. Однак, як наводилося вище, за будинком АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу було закріплено земельну ділянку площею 600 кв. м, судом викопіювання із генерального плану селища Перечин із визначенням ділянок забудов від 12 квітня 1952 року як єдиний первісний доказ бажаної для позивача конфігурації, площі та розмірів такої ділянки (13м х 33м, далі полоса шириною 12 м, площа 1 702 кв. м) відхилено, внаслідок чого похідні від нього документи також не взяті до уваги, відтак обставини, викладені ОСОБА_1 у позовній заяві, не доведені, тому підстав для задоволення позову немає.

Що стосується доводів ОСОБА_1 про захоплення ОСОБА_2 її земельної ділянки площею 365 кв. м, то суд такі відхиляє, виходячи з наступного.

По-перше, площа земельної ділянки, яка перебуває у фактичному користуванні відповідача ОСОБА_2 , як вказує ОСОБА_1 у позовній заяві, становить 2 026 м кв. Згідно договору довічного утримання від 29 квітня 1957 року та договору дарування від 23 липня 1970 року ОСОБА_6 (покійний чоловік відповідача ОСОБА_2 ) був власником житлового будинку АДРЕСА_5 , розташованого на земельній ділянці розміром 1 967 м кв. (справа №304/1314/15-ц, Т. 1, а. с. 8-9, 43-47). Таким чином, виходячи із розмірів земельної ділянки відповідача, вказаних позивачем у позовній заяві, різниця у площі дорівнює тільки 59 м кв. (2 026 м кв. - 1 967 м кв.), а не 365 м кв.

При цьому, позивачем не враховано, що з матеріалів інвентаризаційної справи на домогосподарство АДРЕСА_3 , а саме акту обстеження вказаного домоволодіння від 29 січня 1949 року, вбачається, що таке було розташоване на земельній ділянці площею 2 655 кв м. (справа № 304/1314/15-ц, Т. 2, а. с. 139-143).

По-друге, Районне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради у відповідь на адвокатський запит надало перекручену інформацію, без об`єктивного врахування всіх документів, що містяться у інвентаризаційних справах.

По-третє, доказів порушення прав позивача внаслідок вказаних розбіжностей нею не надано та матеріали справи не містять, тому доводи ОСОБА_1 , що саме ОСОБА_2 захопила її земельну ділянку у розмірі 365 м кв. є недоведеними.

Суд бере до уваги також той факт, що площа земельної ділянки, на яку позивач набула право згідно договору купівлі-продажу разом із покупкою будинку, становить 600 кв. м, фактично користується із її слів 1 246 кв м.

Відтак, один лише факт користування сторонами земельними ділянками у більшому розмірі, ніж вказано у правовстановлюючих документах на їх житлові будинки, ще не свідчить про порушення чиїх-небудь прав.

Щодо посилань адвоката Бухтоярова Р.О. на постанови Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 642/7110/15-ц, 25 травня 2017 року у справі №1512/3707/12 та від 19 квітня 2017 року у справі № 354/612/13-ц, то такі ухвалені за інших фактичних обставин справи, ними скасовано судові рішення судів нижчих інстанцій та направлено справи на новий розгляд, а відтак відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України вони не підлягають застосуванню у даній справі.

Аналогічного висновку дійшов Верховий Суд у судовому рішенні від 17 червня 2020 року у справі № 180/377/19.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 12, 91, 96, 103, 152, 158 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-83, 89, 110, 258-259, 265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

у позові ОСОБА_1 ( АДРЕСА_9 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_10 ; паспорт громадянина України серії НОМЕР_3 , виданий Перечинським РВ УМВС України в Закарпатській області 22 лютого 2006 року) та Перечинської міської ради Закарпатської області (89200, Закарпатська область, м. Перечин, пл. Народна, № 16; код в ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Районне комунальне підприємство «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради (89200, Закарпатська область, м. Перечин, вул.Гагаріна, № 1) про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.

Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне судове рішення складено 02 жовтня 2020 року

Головуючий: Ганько І. І.