Постанова

Іменем України

09 грудня 2020 року

м. Київ

справа № 447/732/16-ц

провадження № 61-6055св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення та відшкодування моральної шкоди.

Позов обґрунтований тим, що з 23 грудня 1993 року він зареєстрований та проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Цей будинок належить ОСОБА_2 - батьку ОСОБА_3 , його колишньої дружини. Отже, у житловий будинок він вселився як член сім`ї ОСОБА_2 . При вселенні позивача жодних угод про порядок користування житловим будинком укладено не було. Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано.

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_3 відповідачі почали виганяти позивача з дому.

Із червня 2015 року ОСОБА_1 систематично здійснював поїздки в зону АТО. Скориставшись його відсутністю, відповідачі змінили замки на вхідних дверях, не давши йому екземпляра ключів. У АДРЕСА_2 є житловий будинок його матері. 16 січня 2016 року його колишня дружина ОСОБА_3 привезла на таксі мішки з його речами, які поскладала на подвір`ї цього житлового будинку. Про цей факт його повідомили ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Оскільки позивач не виявив своїх речей на подвір`ї, йому різко стало погано і він змушений був звернутися по медичну допомогу. Крім того, неодноразово звертався до Миколаївського відділення поліції Стрийського відділу поліції Головного управління національної поліції Львівській області щодо неправомірних дій відповідачів.

Внаслідок протиправних дій відповідачів йому завдано майнової шкоди. Крім матеріальних збитків, він поніс і моральні. Моральна шкода полягає у щиросердних стражданнях, душевних хвилюваннях, відсутності спокою, сну, інших негативних явищах. Тривалий час позивач стикався з протиправними діями відповідачів, намагався їм протидіяти та захистити свої права на житло. Почувши, що ОСОБА_3 викинула його речі, він розхвилювався, його покинув спокій, з`явилися інші негативні явища (загальна слабкість, біль в серці, головокружіння, головний біль, тремтіння верхніх кінцівок тощо), що продовжується до теперішнього часу.

Позивач просив вселити його у житловий будинок АДРЕСА_1 та зобов`язати ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не чинити йому перешкод в користуванні вказаним житловим будинком; зобов`язати ОСОБА_3 відшкодувати завдану майнову шкоду, передавши йому в натурі такі речі: дублянка зимова - 1 штука, куртка зимова - 1 штука, куртка літня - 1 штука, штани - 4 пари, костюм лляний (штани і сорочка) - 1 штука, шорти -4 штуки, светри - 10 штук, сорочка-вишиванка - 1 штука, футболки - 10 штук, рибацькі снасті (котушка 2 штуки, зимові вудочки - 2 штуки), альбом з армійськими фотографіями (40 штук), альбом з фотографіями його юності (50 штук), костюм класичний - 1 штука, штани спортивні - 2 пари; стягнути солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на його користь моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року у позові відмовлено.

Відмовивши в позові, суд першої інстанції виходив з того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 добровільно залишив спірний будинок, з весни 2015 року у ньому не проживає, оскільки має свій власний будинок за адресою: АДРЕСА_2 , тому його житлові права не порушені.

У задоволенні позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди суд першої інстанції відмовив з підстав їх необґрунтованості та недоведеності.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та вселення скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги в цій частині задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні житловим будинком на АДРЕСА_1 і вселити його в цей будинок. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції в частині позовних вимог про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та вселення не відповідають обставинам справи. Суд апеляційної інстанції керувався тим, що оскільки позивач на законних підставах набув право користування спірним житлом та у встановленому законом порядку не втратив право користування ним, позовні вимоги про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та вселення є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Залишивши без змін рішення суду першої інстанції в іншій частині, суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про відшкодування майнової та моральної шкоди з підстав відсутності достатніх та належних доказів на підтвердження цих вимог.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У березні 2019 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 звернулися до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року, просили скасувати оскаржуване судове рішення в частині скасування рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкод в користуванні житловим будинком і вселення та ухвалення у цій частині нового рішення про задоволення позову; залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано справу, відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення виконання постанови Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року.

У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 30 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушеннями норм процесуального права.

Суд апеляційної інстанції до спірних правовідносин застосував норми ЖК Української РСР, що морально застарілі та не відповідають суспільним відносинам.

Суд апеляційної інстанції проігнорував практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), конституційні та цивільно-правові норми щодо непорушності і захисту права власності. У рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою. Концепція житла має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Сам лише факт реєстрації місця проживання позивача за адресою належного ОСОБА_2 будинку не є підставою для його вселення у вказаний будинок, про що раніше Верховний Суд зробив відповідний висновок.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які унеможливлюють їх спільне проживання в одному будинку. Відповідач неодноразово погрожував відповідачам фізичною розправою, про що є докази у справі.

Суд апеляційної інстанції безпідставно прийняв як доказ посилання позивача на перебування його в зоні проведення АТО у 2015 році та відповідну довідку на підтвердження цього. ОСОБА_1 добровільно вибув зі спірного будинку навесні 2015 року у власний будинок, тобто ще до поїздки в зону проведення АТО. У матеріалах справи немає доказів тривалого перебування позивача в зоні проведення АТО та надання йому статусу учасника бойових дій.

Суд апеляційної інстанції ухвалив у справі формальне рішення в частині задоволення позовних вимог, яке не ґрунтується на принципах пропорційності вжитих заходів заявленим вимогам справедливості та верховенства права.

Суд першої інстанції порушив норми процесуального права, допустивши до участі в судовому засіданні представника позивача за довіреністю ОСОБА_6 , який не є адвокатом та не має посвідчення про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Водночас суд не з`ясовував та не заслуховував думки відповідачів з цього питання, що є порушенням частин другої та п`ятої статті 12 ЦПК України щодо рівності у здійсненні процесуальних прав учасників справи та об`єктивності й неупередженості суду.

Аргументи інших учасників справи

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 мотивований тим, що оскаржуване рішення є законним, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зазначив, що заявники безпідставно вважають, що норми ЖК Української РСР не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Норми ЖК Української РСР, які застосував суд апеляційної інстанції, не скасовані, неконституційними не визнані, тому є чинними і такими, що підлягають застосуванню.

Посилання ОСОБА_2 на порушення його прав як власника на спірний житловий будинок внаслідок вселення до нього позивача не підтверджується належними доказами. Вселення ОСОБА_1 у спірний будинок не позбавляє власника будинку належних йому речових прав, а лише надає позивачу право користування житлом.

Посилання відповідачів на рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» є необґрунтованим, оскільки це рішення стосується іншого предмета спору: вселення позивачів до найманого житла внаслідок незаконного виселення їх з боку власника майна (держави). Однак у справі, яка переглядається, виселення позивача у встановленому законом порядку не відбулося та позивач не втрачав права користування житлом. В розумінні прецедентної практики ЄСПЛ поняття «житло» має першочергове значення для позивача як особистісне конституційне право для належного підтримання взаємовідносин із синами, що проживають у спірному будинку. Концепція «житла» у практиці ЄСПЛ охоплює не лише таке право власника житлового приміщення, але і користувача. Поширення цієї концепції лише на власника без поширення на осіб, що наділені лише правом користування ним, нівелювало б проголошені Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та Протоколами до неї гарантії права на житло.

Доводи заявників про необгрунтованість судом апеляційної інстанції необхідності вселення позивача до спірного будинку та невстановлення порядку користування ним сторонами не заслуговують на вагу, оскільки раніше позивач, відповідачі та інші члени сім`ї тривалий час проживали разом. Житлова площа будинку збільшилася за рахунок двох житлових кімнат, побудованих за участю позивача, які хоч і не узаконені, однак використовуються за призначенням. Встановивши факт порушення прав позивача на спірне житло, суд апеляційної інстанції не зобов`язаний додатково обґрунтовувати своє рішення, як і давати відповідь на кожне запитання, що узгоджується із прецедентною практикою ЄСПЛ. У цьому спорі позивач зобов`язаний довести факт належності йому права користування відповідним майном та чинення відповідачами перешкод у користуванні ним. Позивач не зобов`язаний доводити необхідність та обґрунтованість вселення. Доводи касаційної скарги про неможливість спільного проживання позивача та відповідачів в одному будинку через особисті неприязні стосунки зводяться до припущень і не підтверджені матеріалами справи. Саме відповідачі ініціюють сварки, про що свідчать звернення до поліції та відповіді на них.

Перебування позивача в зоні проведення АТО не свідчить про добровільність вибуття зі спірного житла та є поважною причиною його відсутності. Перебування в зоні АТО, робота на значній відстані від дому, лікування свідчать про переривання однорічного строку, встановленого частиною другою статті 405 ЦК України, та відсутність підстав для застосування вказаної норми.

Такими, що не відповідають дійсності, є доводи заявників про вибуття позивача зі спірного будинку навесні 2015 року. Довідкою Роздільської селищної ради Миколаївського району від 11 березня 2016 року № 445 підтверджено факт проживання позивача у спірному будинку. ОСОБА_1 неодноразово намагався увійти до будинку, однак відповідачі чинили перешкоди цьому, про що свідчать неодноразові звернення до правоохоронних органів та додані висновки дільничих інспекторів поліції. Розірвання шлюбу з ОСОБА_3 не є підставою припинення права користування житлом, особистими речами позивача, що знаходяться у будинку, та речами, придбаними спільно з колишньою дружиною ОСОБА_3 .

Добровільність вибуття позивача зі спірного будинку не пітверджена належними та достатніми доказами. Жодного волевиявлення щодо зміни місця проживання позивач не засвідчував. Законом встановлено єдиний правовий механізм визнання особи такою, що втратила право користування житлом зі спливом строку відсутності її у цьому житлі понад один рік, однак відповідачі не надали суду доказів застосування ними такого механізму і відповідного судового рішення про визнання позивача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Отже, позивач має право проживати у спірному житловому будинку, оскільки такого права у встановленому законом порядку не позбавлявся. Вказане відповідає висновкам Верховного Суду у постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 375/1588/16-ц. Висновок Миколаївського ВП ГУНП у Львівській області від 27 січня 2016 року (ЖЕО від 16 січня 2016 року № 240) не є належним доказом у справі на підтвердження фактичного проживання позивача у селі Крупське Миколаївського району Львівської області.

Безпіставним є твердження відповідачів, що між ОСОБА_2 як власником будинку та ОСОБА_1 не встановлено сервітуту - права користування чужим майном. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, з моменту набуття такого статусу та їх вселення до житла набувають права користування цим житлом (сервітут), яке додаткового підтвердження не потребує. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 320/6081/16-ц.

Посилання відповідачів на належність позивачу іншого житлового будинку на праві власності є передчасним, оскільки після реконструкції будинку у с. Крупське позивач не оформив належним чином всю документацію на цей житловий будинок, тому він є незавершеним будівництвом і не може вважатися житлом в розумінні цивільного законодавства. Фото зовнішнього вигляду будинку не свідчать про прийнятність умов проживання в ньому як в житловому приміщенні.

Доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції процесуального законодавства стосовно допуску до участі в розгляді справи представника позивача за довіреність ОСОБА_6 безпідставні, оскільки відповідно до підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності цим Законом, здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. Тобто, якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, представництво в судах апеляційної інстанції може здійснюватися представниками, які не мають статутусу адвоката. Оскільки провадження у справі відкрито у квітні 2016 року, статус адвоката для представництва у цій справі був не потрібен.

У травні 2019 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 подали до Верховного Суду відповідь на відзив, в якому підтримали доводи касаційної скарги.

Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).

Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2019 року, а тому підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ОСОБА_2 на праві власності належить спірний житловий будинок АДРЕСА_1 .

Позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 03 лютого 2015 року.

Як член сім`ї, позивач вселився в житловий будинок АДРЕСА_1 Розділ 23 грудня 1993 року та зареєстрований у ньому зі згоди власника ОСОБА_2 .

На момент розгляду справи судами ОСОБА_1 зареєстрований за цією адресою, що підтверджується довідкою Роздільської селищної ради Миколаївського району Львівської області від 11 березня 2016 року № 445.

Суд першої інстанції встановив, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 добровільно покинув спірний будинок і з весни 2015 року в буднику не проживає, має свій власний житловий будинок за адресою АДРЕСА_2 , в якому зробив ремонт і продовжує проживати.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

До способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення (пункти 3 та 4 частини другої статті 16 ЦК України).

У постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.

Звертаючись із цим позовом до суду, позивач зазначав, що не втратив право користування спірним житлом як колишній член сім`ї власника житла, з реєстрації місця проживання у цьому будинку не знятий, продовжує вважати спірний будинок своїм житлом, на користування яким має право, однак ОСОБА_2 чинить перешкоди у здійсненні позивачем цього права.

Тобто, спір, який виник у справі, стосується наявності або відсутності у ОСОБА_1 права користування спірним житловим будинком, виник між користувачем цього будинку з приводу користування вказаним житлом після припинення шлюбу з дочкою власника будинку (позивач) та власником житлового будинку та його дочкою, які ним користуються (відповідачі).

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine»), від 02 грудня 2010 року), поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм права користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

У постанові від 03 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20 Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що аналіз норм статей 150, 156, 162 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. ЖК Української РСР був прийнятий 30 червня 1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. При розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Скасувавши рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зобов`язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком та вселення, та ухваливши в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 на законних підставах зареєстрований у будинку АДРЕСА_1 , відповідачі створюють йому перешкоди у користуванні цим будинком, обмежують доступ до будинку в період з квітня 2015 року до січня 2016 року ОСОБА_1 систематично звертався до правоохоронних органів з метою захисту свого порушеного права на проживання в спірному будинку.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки позивач на законних підставах набув право користування спірним будинком та у встановленому законом порядку не втратив право користування ним, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення є обґрунтованими і підлягають задоволеню.

Верховний Суд не погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на таке.

Оцінюючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд виходить з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві.

У позовній заяві позивач посилаючись на те, що він зареєстрований у спірному будинку та проживає в ньому, а відповідачі чинять йому перешкоди у користуванні ним, не виклав підстави, чому факт припинення сімейних відносин з ОСОБА_3 , яка є дочкою власника будинка - ОСОБА_2 , не позбавляє його права користування займаним приміщенням, не обгрунтував свій інтерес саме до проживання в цьому будинку з урахуванням його інтересів та інтересів відповідачів.

Суд першої інстанції, відмовивши у позові, у тому числі в оскаржуваній частині, встановив, що навесні 2015 року ОСОБА_1 добровільно залишив спірний будинок та переселився у власний житловий будинок АДРЕСА_2 , який він прийняв у дар від своєї матері у 2009 році, та в якому зробив ремонт і продовжує проживати станом на час розгляду спору. З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку, що житлові права позивача не порушені.

Також суд першої інстанції встановив, що за час проживання позивача у спірному будинку між сторонами постійно виникали конфлікти щодо користування житловим приміщенням, у зв`язку з чим неодноразовими були звернення до правоохоронних органів.

Задовольнивши позов у частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач вселився у спірний будинок зі згоди власника ОСОБА_7 , як член сім`ї, у цьому будинку зареєстрований, не втратив інтерес до спірного житла, а його відсутність викликана поважними причинами, в тому числі і пов`язаними з конфліктною ситуацією, що виникла між сторонами.

Водночас суд апеляційної інстанції з посиланням на докази у справі не спростував висновки суду першої інстанції про те, що позивач добровільно залишив будинок, з весни 2015 року у ньому не проживає, а проживає у будинку, який належить йому на праві власності.

Верховний Суд бере до уваги баланс інтересів між правом позивача користуватися спірним будинком та захистом права власності відповідача ОСОБА_2 та правом користування будинком членом його сім`ї - дочки ОСОБА_3 .

Верховний Суд зазначає, що відмова у позові судом першої інстанції є пропорційною щодо вирішення балансу інтересів сторін у цій справі у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основположних свобод, оскільки позивач має власне житло, у ситуації постійних конфліктів між сторонами необхідно надати перевагу захисту права власності ОСОБА_2 перед правом користування ОСОБА_1 спірним будинком. Лише факт реєстрації ОСОБА_1 у будинку за умови наявності у нього іншого житла не є безумовню підставою для задоволення позову.

Доводи відзиву на касаційну скаргу про те, що належний ОСОБА_2 будинок не є його 100 % власністю, добудови до будинку є об`єктом права спільної сумісної власності, будинок у с. Крупське є непридатним для проживання, не введений в експлуатацію, є незавершеним будівництвом, тому не може вважатися житлом в розумінні цивільного законодавства суд касаційної інстанції не бере до уваги, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустими доказами у справі.

Крім того, згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 .

Доводи касаційної скарги про те, що перебування в зоні АТО є поважною причиною його відсутності у спірному будинку не є достатніми для задоволення позову, враховуючи баланс інтересів сторін у цій справі та надання переваги інтересам власника житла над інтересами колишнього члена сім`ї, у якого за доводами відповідачів є інше житло, що ним не спростовано належними та допустими доказами, а також враховуючи конфліктні відносини між стронами, які не забезпечують комфортне користування будинком усіма сторонами у справі.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про порушення процесуального законодавства стосовно допуску до участі в розгляді справи представника позивача за довіреність ОСОБА_6 , оскільки відповідно до підпункту 11 пункту 16-1 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України представництво в суді у провадженнях, розпочатих до набрання чинності цим Законом, здійснюється за правилами, які діяли до набрання ним чинності, - до ухвалення у відповідних справах остаточних судових рішень, які не підлягають оскарженню. Тобто, якщо провадження розпочате до 30 вересня 2016 року, представництво в судах може здійснюватися представниками, які не мають статутусу адвоката. Оскільки провадження у справі відкрито у квітні 2016 року, статус адвоката для представництва у цій справі не потрібен.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а доводи відзиву на касаційну скаргу до незгоди із рішенням суду першої інстанції.

Верховний Суд не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи, досліджувати докази та надавати їм правову оцінку. Разом із тим вважає, що при встановленні обставин справи та дослідженні доказів судом першої інстанції не допущено порушення процесуальних норм, а суд апеляційної інстанції не спростував його висновки.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права з урахуванням встановлених обставин справи та досліджених судом доказів у справі, порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи та скасування законного й обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 413 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом було скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції скасовує рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Перевіривши в межах касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України у постанові суду касаційної інстанції має бути зазначено про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

З урахуванням сплаченого ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судового збору за подання касаційної скарги - 2 204,80 грн, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір по 1 102,40 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити.

Постанову Львівського апеляційного суду від 28 лютого 2019 року скасувати, рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 07 лютого 2018 року залишити в силі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 1 102 (одній тисячі сто дві) грн 40 коп судового збору, сплаченого за розгляд справи у суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко