У Х В А Л А

іменем України

14 квітня 2020 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

судді Саламон О.Б.

з участю секретаря судового засідання Крутікової-Вільховченко І.І.

заявника та його ОСОБА_1

представника ОСОБА_2

стягувача ОСОБА_3

державного виконавця Шавель О.В.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі за поданням старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шавель О.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, -

В С Т А Н О В И В :

26.07.2019 старший державний виконавець Шавель О.В. звернулась до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, мотивуючи свої вимоги тим, що на виконанні в Деснянському РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві перебуває зведене виконавче провадження №57607270 з примусового виконання виконавчих листів, виданих Дарницьким районним судом м. Києва №753/13705/13 від 05.11.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 2 201 238, 02 грн. та №753/13705/13 від 05.11.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 3 441 грн. Зазначала, що боржником рішення суду не виконується, декларація не подається, будь-яких дій на його виконання не здійснено.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 задоволено подання державного виконавця, тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 , до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими листами №753/13705/13 від 05.11.2018 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 2 201 238, 02 грн. та №753/13705/13 від 05.11.2018 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 3 441 грн.

19.02.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, застосованого ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019.

Свої вимоги мотивує тим, що ним надавались пояснення державному виконавцю про те, що рішення суду виконувати буде, від вказаного не ухиляється, проте на даний час є депутатом Київської міської ради, вказана робота є неоплачуваною, рухомого та нерухомого майна, на яке може бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу в нього немає. У зв`язку з тим, що органами державної виконавчої служби арештовані всі його рахунки в банківських установах як фізичної особи-підприємця, він не може повноцінно здійснювати підприємницьку діяльність, належним чином забезпечувати свою сім`ю, дітей та непрацездатну матір. Зазначає, що ним було подано державному виконавцю декларацію за 2017 рік, та повідомлено про те, що декларація за 2018 рік буде подана та буде знаходитись в відкритому доступі. Вказує на те, що на особистому прийомі в державного виконавця повідомив останнього про свій матеріальний стан, та зазначав, що не ухиляється від виконання рішення суду, однак на даний час не має реальної можливості виконати його в повному обсязі. Вказував на те, що 20.10.2019 подав державному виконавцю заяву та документи, які підтверджують його право власності на ліфт пасажирський, в/п 630 кг. на 6 зупинок, з проханням здійснити опис зазначеного майна та його продаж з метою погашення боргу на користь ОСОБА_3 , проте державним виконавцем до цього часу не вжито заходів щодо опису та арешту зазначеного майна. 02.12.2019 ним подано до державного виконавця декларацію про доходи та майно за 2018 рік, а 22.01.2020 подано довідку з місця роботи з проханням проводити відрахування з заробітної плати в рахунок погашення боргу, однак державним виконавцем вказаного здійснено не було. Зокрема, зазначав, що ним щомісячно в межах фінансових можливостей на рахунок виконавчої служби перераховувались кошти в рахунок погашення боргу. Вказував на те, що ним вживались всі можливі заходи з метою виконання рішення суду, натомість державним виконавцем не в повному обсязі здійснюються заходи з примусового виконання рішення суду. Посилався також на те, що його вільне пересування та здійснення виїзду за кордон є необхідним для забезпечення конституційних прав його дітей, а також з метою виконання забезпечення інтересів громади м. Києва.

В судовому засіданні заявник та його представник подану заяву підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладене в ній. Зазначили, що працевлаштування є правом боржника, а не обов`язком, при цьому останній перебуває на утриманні своєї дружини та сестри, та водночас на його утриманні перебуває непрацездатна матір та діти.

Стягувач в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що ОСОБА_1 здійснюються дії, які створюють ілюзію виконання ним рішення суду, проте рішення суду фактично та реально не виконується, боржник приховує свої статки та доходи.

Державний виконавець в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заяви про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не надано належних документів на підтвердження права власності останнього на ліфт пасажирський, а саме надано лише копії квитанцій, які не підтверджують його право власності. При цьому, на виклик державного виконавця для здійснення опису та арешту зазначеного майна ОСОБА_1 не з`явився, а представники готелю, в якому знаходиться зазначений ліфт, зазначили, що він належить саме їм, а не ОСОБА_1 та надали технічну документацію на ліфт. Вказувала на те, що враховуючи розмір заборгованості ОСОБА_1 , здійснення останнім погашення в зазначеному останнім розмірі, не є реальним виконанням рішення суду, при цьому в декларації останнього за 2018 рік вказано про дохід ОСОБА_1 від зайняття підприємницькою діяльність в розмірі 1 197 000 грн., грошові активи останнього в розмірі 75 000 дол. США., тому свідомо ухиляється від здійснення зазначеного. Мінімальне виконання, а саме "видимість виконання рішення" почалося лише після обмеження у праві виїзду за кордон, що стало стимуляцією. До того проплат жодних не було.

Вивчивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд дійшов наступного висновку.

У справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".

У справі "Soering vs UK" від 07 липня 1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і сталий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд.

Також у справі "Горнсбі проти Греції" від 19 березня 1997 року Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Відповідно до положень ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Суд може скасувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України за вмотивованою заявою боржника.

Тобто, звертаючись до суду з заявою про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, боржник повинен довести факт зміни обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу.

Встановлено, що 06.11.2018 р. старшим державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №57607270 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 05.11.2018 р. №753/13705/13 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 2 201 238, 02 грн.

06.11.2018 р. старшим державним виконавцем Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження №57607449 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 05.11.2018 р. №753/13705/13 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 3 441 грн.

06.11.2018 р. постановою державного виконавця накладено арешт на все майно, належне боржнику ОСОБА_1

08.11.2018 р. державним виконавцем накладено арешт на грошові кошти, які містяться на рахунках ОСОБА_1 .

У відповідності до відомостей Пенсійного Фонду України, Державної фіскальної служби України інформація про боржника ОСОБА_1 відсутня.

Згідно відповіді Державної фіскальної служби від 07.11.2018 р. надано інформацію про рахунки боржника.

З матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем неодноразово направлялись на адресу боржника вимоги та виклики, які останнім проігноровані.

Постановою головного державного виконавця Дарницького РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві передано виконавчі провадження №57607270, 57607449 до Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві.

07.02.2019 р. старшим державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві прийнято виконавче провадження №57607449 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 05.11.2018 р. №753/13705/13 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 3 441 грн. та виконавче провадження №57607270 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Дарницьким районним судом м. Києва 05.11.2018 р. №753/13705/13 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 2 201 238, 02 грн.

Постановою старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві від 07.02.2019 р. об`єднано виконавці провадження №57607270, № 57607449 у зведене виконавче провадження №58322761.

Державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві були здійснені неодноразові виклики боржника, направлені вимоги та запити до банківських установ, з метою встановлення наявності рахунків у боржника, та інших установ, з метою перевірки його майнового стану.

08.02.2019 р. державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві накладено арешт на все майно боржника.

28.02.2019 р. до Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві надійшли пояснення ОСОБА_1 , у відповідності до яких останній вказує на те, що не має на праві власності рухомого чи не рухомого майна, є депутатом Київської міської ради, робота є неоплачуваною. У зв`язку з арештом його рахунків, не може повноцінно здійснювати підприємницьку діяльність та виконувати рішення суду.

Однак, зазначене спростовується поданими останнім деклараціями за 2017 рік, у відповідності до якої боржник декларує свою власність, а саме квартиру, дохід від зайняття підприємницької діяльності в розмірі 318 463 грн., за 2018 рік, у відповідності до якої боржник декларує свою власність, а саме квартиру, дохід від зайняття підприємницької діяльності в розмірі 1 197 000 грн., грошові активи в розмірі 75 000 дол. США.

Згідно відповіді Державної прикордонної служби України Головного центру обробки спеціальної інформації від 27.05.2018 року боржник ОСОБА_1 має два паспорти громадянина України для виїзду за кордон та перетинає кордон України, видані як у 2010 р., так і у 2017 р., на підставі яких відвідує інші країни.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_1 , до виконання зобов`язань, покладених на нього виконавчими листами №753/13705/13 від 05.11.2018

ОСОБА_1 не погоджуючись з ухвалою суду щодо тимчасового обмеження його у праві виїзду за межі України в 2019 році оскаржив її в апеляційному порядку з підстав того, що він довів до відома державного виконавця інформацію про свій майновий стан, здійснював дії, направленні на виконання рішення суду. В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував на те, що займається громадською та політичною діяльністю, від яких доходу не отримує, його підприємницька діяльність паралізована арештами на його рахунках, на його утриманні перебуває дружина, діти та непрацездатна матір. Крім вказаного, апеляційна скарга містила посилання на те, що через обмеження у праві виїзду за кордон ОСОБА_1 позбавлений можливості вивезти своїх дітей на оздоровлення, а також здійснювати повноваження в інтересах територіальної громади.

Постановою Київського апеляційного суду від 24.09.2019 апеляційну скаргу було відхилено, ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 02.08.2019 залишено без змін.

З огляду на зазначена, вбачається, що подана ОСОБА_1 заява про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України містить посилання на ті ж самі обставини, які були предметом розгляду судом при постановлені ухвали від 02.08.2019 та постанови Київського апеляційного суду від 24.09.2019, а саме на скрутний матеріальний стан, перебування на утриманні дружини, дітей та непрацездатної матері, відсутність майна та доходів, виконання повноважень в інтересах територіальної громади.

При цьому, умовою скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордом мають слугувати зміна обставин, які стали підставою для застосування до нього відповідного заходу.

З поданої заяви єдиними обставинами, які змінились з дати постановлення ухвали від 02.08.2019, є те, що ОСОБА_1 ніби то подано державному виконавцю документи, які підтверджують його право власності на ліфт пасажирський, для здійснення опису та арешту вказаного майна, часткова сплата боргу, а також подання довідки з місця роботи для відрахування коштів в рахунок погашення боргу.

Щодо вказаних обставин суд зазначає наступне.

Вбачається, що в своїй заяві ОСОБА_1 вказує на відсутність дій ( бездіяльність) державного виконавця в рамках відкритого виконавчого провадження, при цьому, не надаючи належних та допустимих доказів (хоча у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень) на підтвердження бездіяльності державного виконавця в силу вимог діючого законодавства. При цьому, незгода заявника з діями чи бездіяльністю державного виконавця, підлягають вирішенню в інший правовий спосіб.

Посилання на те, що заявник жодним чином не перешкоджав державному виконавцю проводити виконавчі дії, а відтак відсутні докази щодо ухилення від виконання зобов`язань, на думку суду не може бути підставою для скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон, так як, ці доводи не були підставами для застосування заходів тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, а відтак, не можуть бути підставами для його скасування.

При цьому, заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ним вжито всіх можливих дієвих заходів для погашення наявної заборгованості.

Ч. 5 ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" на боржника покладено ряд обов`язків, зокрема: утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п`яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю про зміну відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника, не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з`являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактами невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

З оглянутих судовому засіданні матеріалів виконавчого провадження, вбачається, що ОСОБА_1 всупереч ч. 5 ст. 19 зазначеного Закону не подавалась державному виконавцю декларацію за формою, встановленою Міністерством юстиції України, а подалась декларація, подана останнім в загальному порядку, яка не в повній мірі відображає матеріальний стан та доходи останнього.

При цьому, суд критично посилається на ствердження ОСОБА_4 про те, що його декларації знаходяться в загальному доступі, у зв`язку з чим останній ніби то не ухиляється від виконання обов`язку з повідомлення державного виконавця про свій майновий стан та доходи, оскільки останній зобов`язаний саме подати державному виконавцю декларацію, за встановленою формою.

Зокрема, з матеріалів виконавчого провадження, досліджених в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_1 надано державному виконавцю не докази його права власності на ліфт пасажирський, а лише копії видаткової накладної №ЗЕ-0000057 від 27.02.2012, копії квитанцій, копія акту здачі-прийняття робіт та копія товарно-транспортної накладної.

При цьому, оригіналів документів, які підтверджують права власності ОСОБА_1 , у встановленому законом порядку, на згаданий вище ліфт пасажирський до суду не надано.

При цьому, в судовому засіданні ОСОБА_1 на запитання суду щодо наявності вказаних документів, причину їх не надання виконавцю, а також про причину неподання відомостей про вказаний ліфт в 2018 році, зазначив, що документи про право власності боржника на зазначене майно втрачені, при цьому останній забув про те, що володіє ліфтом пасажирським.

Зокрема, наявність у власності ОСОБА_1 ліфта, не відображено у деклараціях.

Також з матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця та самого ОСОБА_1 вбачається, що останній ухилився від явки на виклик державного виконавця, для опису та арешту зазначеного вище майна.

З огляду на вказане, твердження боржника про те, що ним здійснені дії з виконання рішення суду, а саме надано документи про право власності на ліфт пасажирський, для його реалізації державним виконавцем, спростовуються матеріалами виконавчого провадження та поясненнями учасників справи, та є недостовірними.

Посилання заявника на те, що ним частково погашено заборгованість за зведеним виконавчим провадженням, суд оцінює критично, оскільки вбачається, що до заяви останнім надано квитанції на підтвердження сплати коштів в розмірі 6 000 грн., з яких 2 000 грн. сплачено в рахунок виконавчого збору та витрат виконавчого провадження.

При цьому, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за зведеним виконавчим провадженням станом на 13.04.2020 складає 2 216 249, 56 грн., а отже зазначене виконання ОСОБА_1 рішення суду впродовж тривалого часу є формальним, та не містить ознаки реального виконання.

При цьому, належних та допустимих доказів неможливості виконання боржником рішення суду до суду не надано.

Суд критично ставиться до твердження ОСОБА_1 про те, що він перебуває на утриманні дружини та сестри, а працевлаштування та отримання доходу є його правом, а не обов`язком, оскільки вказані твердження суперечать поясненням самого ОСОБА_1 про те, що на його утриманні перебувають діти та непрацездатна матір.

Зокрема, незважаючи на те, що працевлаштування дійсно є правом особи, суд оцінює небажання ОСОБА_1 здійснення дій для отримання доходів, як ухилення останнього від виконання рішення суду.

Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 3 своєї постанови «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» від 07.02.2014 за № 6, Законом України «Про виконавче провадження» передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правам з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У зв`язку із цим, у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону України «Про виконавче провадження», під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК України, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження».

Суб`єктивні процесуальні права мають здійснюватися в найбільш економічний спосіб. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню правильного рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні «схожі» на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату.

Суд не погоджується із доводами заявника про те, що тимчасове обмеження його виїзду за межі України порушує його права на вільне пересування. Суд вважає, що застосоване обмеження відповідає усім трьом критеріям, про які йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v.Bulgaria» від 26.11.2009)

1) обмеження ґрунтується на законі (п.19 ч.Зст.18 Закону України «Про виконавче провадження», ч.ч.І, 2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», ст.441 ЦПК України);

2) обмеження переслідує легітимну мету, передбачену у ч.3 ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: обмеження є необхідним в демократичному суспільстві для підтримання публічного порядку (в даному випадку - щодо обов`язковості виконання судового рішення) та з метою захисту прав інших осіб (в даному випадку - прав стягувачів щодо ефективного виконання судових рішень);

3) обмеження перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом (тобто є пропорційним меті його застосування): тимчасове обмеження заявника у виїзді за межі України не завдасть істотної шкоди майновим і немайновим правам заявника (в тому числі - більшої, аніж шкоди, яка заподіюється стягувачам внаслідок довготривалого невиконання боржником судових рішень) і сприятиме виконанню судових рішень і запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця щодо виконання судових рішень, які набрали законної сили.

Застосоване тимчасове обмеження прав заявника є цілком виправданим, оскільки воно показало дієвий результат і дійсно сприяє погашенню заборгованості боржника перед стягувачем.

Зокрема, у судовому засіданні заявник не заперечував, що неодноразово перетинав державний кордон України, що не було пов"язано зі службовими відрядженнями, а за кошти родити, яка має сімейний бізнес, що очевидно повязано з витрачанням грошових коштів.

Також, у матеріалах справи міститься лист Голови Комітету з питань сімї, молодіжної прлітики, спорту та туризму - А. Палатного, в якому заначено про те, що ОСОБА_1 представляє делегацію Верховної Ради України, яка бере участь у Міжпарламенських футбольних турнірах в Туреччині, Азербайджані, Німеччині, при цьому не зрозуміло за чий кошт відбуваються зустрічі на міжпарламентських футбольних турнірах, а саме за власний кошт чи за бюджетні кошти.

Визначення поняття "ухилення" в чинному законодавстві щодо його офіційнго тлумачення відсутня.

У сучвасній україніській мові слово "ухилення" тлумачиться так:

-відступати, відхилятися, вивертатися, намагатися не робити чого - небудь, не брати участі в чомусь, уникати, навмисно не давати відповіді на запитання або говорити про щось інше.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів визначається судом. У судовій практиці трапляються приклади мотивування судових рішень про обмеження права лише двома складовими: наявністю статусу боржника у виконавчому провадженні та непогашенням боргу в добровільному порядку, що зумовлюють "необхідність у тимчасовому обмеженні права на виїзд за межі України з метою забезпечення повного та своєчасного виконання виконавчих документів".

На підставі наведеного вище можна зробити висновок, що поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

З огляду на вказане, враховуючи подання ОСОБА_1 як державному виконавцю, так і суду неповних даних з приводу свого майнового стану, суд вважає, що останній зловживає своїми правами в рамках здійснення виконавчого провадження, а саме створює ілюзію виконання ним своїх зобов`язань, при цьому реального виконання рішення суду не відбувається.

Суду не надано доказів, того, що за час, який минув з дня постановлення ухвали про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, останнім здійснені належні дії для виконання рішення суду та змінились обставини, за існування яких покладено на боржника зазначене обмеження.

Отже, суд вважає, що обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України ґрунтується на законі, переслідує легітимну мету, діє з метою захисту прав стягувача в виконавчому провадженні, перебуває в справедливому балансі між правами заявника та публічним інтересом, сприятиме виконанню рішення суду та запобігатиме ухиленню заявника від виконання законних вимог державного виконавця.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 8 ст. 441 ЦПК України відмова у скасуванні тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України не перешкоджає повторному зверненню з такою самою заявою у разі виникнення нових обставин, що обґрунтовують необхідність скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст. ст. 258, 260, 441 ЦПК України, на підставі Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України у справі за поданням старшого державного виконавця Деснянського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Шавель О.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - відмовити.

За результатами розгляду заяви про скасування тимчасового обмеження фізичної особи у праві виїзду за кордон за межі України постановляється ухвала, яка може бути оскаржена.

Повний текст ухвали суду складено 15.04.2020.

Суддя О.Б. Саламон