Справа № 486/430/19
Провадження № 2/486/16/2020
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2020 року м.Южноукраїнськ

Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

у складі: головуючого судді Далматової Г.А.,

при секретарях Деменко К.Л., Коршак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнськ Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 в режимі відеоконференції,

представник третьої особи Явтушенко Н.В.,

ВСТАНОВИВ:

05 березня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав.

Свою позицію позивач обґрунтовує тим, що з 17 вересня 2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 грудня 2018 року розірвано. Сторони мають малолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . До народження доньки вона разом з відповідачем проживала в м. Одеса. В лютому 2017 року вона переїхала з м. Одеса в м. Южноукраїнськ та стала проживати за місцем своєї реєстрації. Після народження доньки ОСОБА_2 також переїхав до м. Южноукраїнська, де вони орендували будинок в смт. Костянтинівка та з квітня-травня 2017 року стали проживати разом. Відповідач зловживав алкогольними напоями, застосовував до неї фізичну силу, висловлювався при доньці нецензурною лайкою, принижував її та її матір. В січні 2018 року вони стали проживати окремо, а заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 грудня 2018 року їх шлюб було розірвано. ОСОБА_2 матеріальної допомоги на утримання доньки не надає, вчинює домашнє насильство, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Вважає, що батько дитини веде аморальний образ життя, систематично порушує закон та загальні норми поведінки. Відповідач вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 грудня 2018 року був засуджений за ч. 1 ст. 185 КК України до штрафу в розмірі 850 грн., вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2019 року був засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України зі звільненням від відбуття покарання строком на 1 рік. Зараз в Южноукраїнському міському суді Миколаївської області знаходиться кримінальне провадження відносно відповідача за ч. 2 ст. 186 КК України. ОСОБА_2 не цікавиться дитиною, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання, що, на її думку, негативно впливає на її фізичний розвиток та психіку. Донька проживає з нею, вона, як її мати, займається її вихованням та розвитком.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що відповідач під час перебування в шлюбі вживав алкогольні напої і наркотичні засоби, застосовував насильство відносно неї та дитини. Вона завжди ховалась від нього з дитиною. ОСОБА_2 донці не допомагав та не допомагає, ні морально, ні матеріально, погрожував спалити квартиру. Побої вона не знімала, викликала наряд поліції. Після цього дитина до двох років погано спала, просиналась з криками. Як ОСОБА_2 пішов, дитина почала нормально спати та заспокоїлась. Зазначила, що позбавлення батьківських прав їй необхідне для захисту інтересів дитини.

Відповідач в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов не визнав, та пояснив, що аліменти на утримання доньки не сплачує, оскільки немає фінансової можливості, в колонії він не працює. Спочатку погоджувався на позбавлення його батьківських прав відносно доньки, однак зараз не згоден.

Представник третьої особи орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області в судовому засіданні 04 березня 2020 року проти задоволення позовних вимог не заперечувала та надала суду висновок органу опіки і піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. Від представника третьої особи на адресу суду надійшло клопотання з проханням розглядати судове засідання без участі представника органу опіки і піклування. Просить позбавити батьківських прав ОСОБА_2 та долучити до матеріалів справи документи, які характеризують особу відповідача.

Вислухавши сторони, представника третьої особи та свідка, дослідивши докази в сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про її народження /а.с.13/.

Заочним рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 18 грудня 2018 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано /а.с.11-12/.

З копій листів Южноукраїнського ВП Первомайського ВП ГУНП в Миколаївській області від 30 листопада 2018 року та 24 січня 2019 року вбачається, що відносно ОСОБА_2 було складено адміністративні протоколи за ст. 173-2 КУпАП, які будуть направлені до Южноукраїнського міського суду для притягнення до адміністративної відповідальності /а.с. 14, 15/.

Постановою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 30 жовтня 2018 року /а.с. 19/ ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно своєї дружини ОСОБА_1 .

Згідно копії довідки про неотримання аліментів від 31 січня 2019 року /а.с. 16/ ОСОБА_1 не отримувала аліменти, які стягуються з ОСОБА_2 за період з 01.07.2018 по 31.01.2019, згідно виконавчого листа Южноукраїнського міського суду від 08.05.2018 №486/519/18 на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з копії довідки ЛКК №12 від 01 лютого 2019 року /а.с. 17/ ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходиться на обліку КЗ «Южноукраїнська міська лікарня» з дитинства. За весь час з дитиною була мати по догляду, на прийомах і вдома.

Згідно характеристики на ОСОБА_3 /а.с. 18/, остання відвідує дошкільний навчальний заклад №2 «Ромашка» м. Южноукраїнська з 16 жовтня 2018 року. У вихованні та розвитку ОСОБА_3 приймає участь тільки мама. Тато ні разу не з`являвся в садочку, не цікавився вихованням та успіхами дитини.

Згідно копії заяви ОСОБА_2 , надісланої начальником ДУ «Миколаївський слідчий ізолятор» /а.с. 49, 50/ ОСОБА_2 не заперечує проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до її малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно копії Акту обстеження умов проживання від 16 травня 2019 року, складеного Службою у справах дітей Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, за місцем проживання малолітньої ОСОБА_3 , яка мешкає з матір`ю ОСОБА_1 в сімейному гуртожитку по АДРЕСА_1 та займають одну кімнату, встановлено, що в кімнаті зроблено ремонт, житло облаштоване меблями та побутовою технікою. Для малолітньої ОСОБА_3 є окреме ліжечко та шафа. В наявності іграшки та одяг за сезоном. Зі слів ОСОБА_1 встановлено, що вихованням та утриманням дитини займається лише вона. Батько дитини ОСОБА_2 на теперішній час знаходиться в Миколаївському слідчому ізоляторі. Мати дитини повідомила, що колишній чоловік веде асоціальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами. Також неодноразово притягався до адміністративної відповідальності /а.с. 46/.

Згідно висновку органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , є доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 /а.с. 47-48/.

30 жовтня 2018 року, 25 квітня 2019 року ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП за домашнє насильство відносно ОСОБА_1 /а.с. 138, 139/.

Стосовно постанов Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 березня 2019 року та від 06 травня 2019 року /а.с. 140, 141, 142/ вони не стосуються ОСОБА_1 .

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 13 грудня 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу 850 грн. /а.с. 144/.

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання 2 роки позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_2 звільнено від відбуття покарання з іспитовим строком 1 рік /а.с. 145-147/.

Вироком Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 14 березня 2019 року ОСОБА_2 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186, ч. 4 ст. 70 КК України та призначено покарання 4 роки позбавлення волі. Вищезазначені вироки викунувати самостійно /а.с. 148-149/.

Свідок ОСОБА_6 суду пояснила, що з позивачем ОСОБА_1 добре знайомі, вони проживають в одному гуртожитку по АДРЕСА_2 . ОСОБА_2 , як батько дитини, доньці не допомагав, не пускав позивача до дитини, яка плакала. ОСОБА_1 ховалась від чоловіка у неї вдома. Серед ночі відповідач стукав в стіни, висловлювався нецензурною лайкою, його шприци та пляшки для паління були розкидані по кімнаті. Вона викликала поліцію. В її присутності ОСОБА_2 приносив дитині солодощі, однак був в стані алкогольного сп`яніння, влаштовував сварки у присутності дитини.

Відповідно до частини другої статті 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з частинами другою та третьою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ст. 150 СК України та ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини (ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України).

Згідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховному Суду України від 30.03.2007 р. № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Суд враховує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, не є нормативним документом обов`язкового характеру у правовій системі України, і разом з тим зауважує, що обов`язково при вирішення справ, пов`язаних із забезпеченням інтересів дітей, слід враховувати норми Конвенції про права дитини, в якій реалізовано принцип домінанту інтересів дитини над усіма іншими, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, і такої, що є частиною національного законодавства згідно зі статтею 9 Конституції України. За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей,незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на необхідності врахування в першу чергу інтересів дітей, а також на визначенні, чи є у діях батьків умисел. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (Постанови Верховного Суду у справах №288/201/19, №454/1619/18, №199/5032/16-ц та інші).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною,вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини».

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного,соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно з частин першої, другої, шостої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Відповідно до вимог статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Аналіз вищевказаних положень закону дає підстави вважати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків.

В силу ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки він складений зі слів позивача та не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює саме своїх батьківських обов`язків, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, тому цей висновок є необґрунтованим.

Крім того, заборгованість відповідача по сплаті аліментів саме по собі не є тими виключними обставинами, які можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача.

З урахуванням норм національного законодавства, міжнародних договорів та практики Європейського суду з прав людини, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу при доведеності винної поведінки одного із батьків, позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження умисного ухилення ОСОБА_2 від виховання дитини, свідомого нехтування ним батьківськими обов`язками, його винної поведінки щодо дитини, а заборгованість відповідача по сплаті аліментів не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Недостатнє спілкування батька з донькою зумовлено наявністю неприязних відносин між колишнім подружжям, у тому числі застосуванням ОСОБА_2 фізичного насильства відносно ОСОБА_1 . Факт того, що відповідач, знаходячись в місці відбування покарання, просив розглядати справу в режимі відеоконференції та заперечення проти задоволення позовних вимог, суд трактує на користь відповідача як такий, що свідчить про заінтересованість у вихованні дитини.

Враховуючи, що в судовому засіданні факт умисного ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків не знайшов свого підтвердження, і надані позивачем докази не довели доцільність позбавлення дитини батьківського піклування, в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, про позбавлення батьківських прав, відмовити.

Повний текст рішення буде складений протягом десяти днів з дня з оголошення вступної та резолютивної частин рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Южноукраїнського

міського суду Г.А. Далматова

_____________________________________________

Повний текст рішення складено 01 квітня 2020 року.