Дата документу 16.10.2020 Справа № 333/6843/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №333/6843/19 Головуючий у 1 інстанції Круглікова А.В.
Провадження № 22-ц/807/2421/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

Полякова О.З.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: ОСОБА_3 , про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

В позові зазначала, що вона є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Після розірвання шлюбу між батьками позивача, остання залишилась проживати разом з матір`ю та знаходилась на її утриманні.

До досягнення ОСОБА_2 повнолітня з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підставі рішення Михайлівського районного суду Запорізької області стягувались аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 12.09.2006 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачу виповнилось 18 років, однак ОСОБА_2 продовжує навчатись в приватному вищому навчальному коледжі «Запорізький коледж технологій та дизайну» за професією «Косметик», форма навчання денна, на комерційній основі, термін навчання з 02.09.2019 року по 30.06.2020 року.

ОСОБА_2 стипендію не отримує та не має змоги влаштуватись на роботу у зв`язку з навчанням, власного доходу не має, перебуває на утриманні матері, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

Відповідач офіційно працевлаштований в Національному заповіднику «Хортиця», має постійний дохід, інших аліментних зобов`язань не має, за станом здоров`я може надавати матеріальну допомогу.

Просила суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення з цим позовом до суду до закінчення навчання останньою, але не більше як до досягнення нею 23 років.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2020 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у зв`язку з продовженням навчання у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з 29.11.2019 року до закінчення навчання останньою, але не більше як до досягнення нею 23 років.

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 512,06 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині встановленого розміру аліментів, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з нього аліменти на утримання позивача у зв`язку з навчанням у твердій грошовій сумі у розмірі 800 грн. щомісячно та врахувати в цей розмір вже сплачені ним добровільно аліменти у розмірі 8 000 грн., зазначивши про це в мотивувальній та (або) резолютивній частині. Вирішити питання судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 07 вересня 2020 року, в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 надали суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, згідно з законами України.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" та ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, за рішенням суду відповідно до ст. 181 СК України.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 03.02.2009 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі на те, що судом не встановлено факт того, що позивач є донькою відповідача та третьої особи, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, а саме свідоцтвом про народження позивача від 09.01.2002 року серії НОМЕР_1 , актовий запис №02 (а.с.9).

За приписами частини 1 статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до частини 3 статті 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до Довідки від 11.11.2019 року №116, а також договору про надання освітніх послуг від 30.08.2019 року №0319/11 встановлено, що ОСОБА_2 дійсно навчається в Приватному вищому навчальному закладі «Запорізький коледж технологій та дизайну» за професією «Косметик». Форма навчання денна, навчається на комерційній основі, термін навчання з 02.09.2019 року по 30.06.2020 року.

ОСОБА_2 проживає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 та знаходиться на її утриманні.

ОСОБА_3 працює на посаді пакувальника в ФОП ОСОБА_5 та отримує мінімальну заробітну плату (а.с. 19, 20).

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_2 не отримує стипендію та не має змоги влаштуватись на роботу у зв`язку з навчанням, власного доходу не має, перебуває на утриманні матері, у зв`язку з чим потребує матеріальної допомоги.

На спростування зазначеного скаржником не наданого належних та допустимих доказів.

Із змісту позовної заяви слідує, що ОСОБА_2 просить суд стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи стягнення з дати звернення з цим позовом до суду до закінчення навчання останньою, але не більше як до досягнення нею 23 років.

Встановлюючи розмір аліментів, які необхідно стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 , суд першої інстанції правомірно виходив з положень статей 182, 200 СК України та встановив, що ОСОБА_1 офіційно працевлаштований в Національному заповіднику «Хортиця», займає посаду завідувача відділу та отримує стабільний дохід, що підтверджується довідкою про доходи за період з жовтня 2019 року по лютий 2020 року (а.с. 44).

Крім того, судом встановлено, що 23.08.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб.

ОСОБА_1 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 47).

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 05.03.2018 року у справі №195/74/18 стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини усіх видів його доходів щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з 19.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Зазначене рішення набуло законної сили 03.04.2018 року (а.с. 56).

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що судом помилково застосовано норми ч. 4 ст. 82 ЦПК України, оскільки встановлені рішенням суду обставини були актуальні станом на 05.03.2018 року.

Проте, на спростування зазначеного та того, що встановлені обставини змінилися на дату подачі апеляційної скарги ОСОБА_1 жодних доказів не надає.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не було прийнято до уваги ту обставину, що на його утриманні перебуває батько, мати та бабуся.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято до уваги та визнано неналежним доказом акт від 24.02.2020 року №316,, підписаний депутатом Михайлівської селищної ради, як доказ надання ОСОБА_1 матеріальної допомоги ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , оскільки останній не містить даних сусідів, зі слів яких було складено зазначений акт.

Крім того, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим посилання суду першої інстанції на те, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів родинних відносин з ОСОБА_10 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та надання ним матеріальної допомоги зазначеним вище особам.

Такі ж відомості не надані скаржником і до апеляційної скарги, що позбавляє суд апеляційної інстанції перевірити зазначені обставини.

В апеляційній скарзі скаржник посилається на те, що позивач сама повинна нести відповідальність за обране нею навчання, вартість за яке значно перевищує вартість навчання в інших навчальних закладах Запоріжжя.

Проте, колегія суддів не приймає вказані доводи до уваги, оскільки вибір професії та навчального закладу є правом позивача.

В суді першої інстанції відповідач посилається на те, що він має боргові зобов`язання перед ОСОБА_11 в розмірі 271 754,39 грн., проте будь-яких доказів, що підтверджують наявність відкритого виконавчого провадження про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_11 271 754,39 грн. станом на час розгляду цієї справи відповідачем не надано.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_1 за період з жовтня 2019 року по лютий 2020 року відсутні відомості про будь-які відрахування з заробітної плати відповідача (а.с. 44).

Крім того, судом враховано, що 02.03.2020 року ОСОБА_2 сплатив на рахунок ПНВЗ «Запорізький коледж технологій та дизайну» 8 000 грн. за навчання ОСОБА_2 , що підтверджується квитанцією від 02.03.2020 року №0.0.3.1 (а.с. 66).

Встановлено, що оплату частини вартості за навчання ОСОБА_1 здійснено 02.03.2020 року, тобто, після відкриття провадження у справі №333/6843/19.

Разом з цим, колегія суддів звертає увагу скаржника на те, що сплата аліментів передбачає собою надання дитині або особі, з якою проживає дитина, матеріальної допомоги щомісячно за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

Оплата ОСОБА_1 частини вартості навчання не звільняє останнього від обов`язку надавати матеріальну допомогу повнолітній дочці, яка продовжує навчання, у разі задоволення судом позовних вимог ОСОБА_2 та прийняття відповідного рішення.

Враховуючи добровільне волевиявлення відповідача на оплату половини вартості навчання відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 , щомісячно, матеріальної допомоги позивачу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для врахування в розмір аліментних зобов`язань відповідача оплачену ним половину вартості навчання у розмірі 8 000 грн., оскільки це є додатковими витратами, які були здійснені до відкритті провадження у цій справі.

Визначаючи розмір аліментів судом вірно враховано, що ОСОБА_1 є студентом, працездатною особою, яка здатна сплачувати аліменти на навчання у відповідному розмірі.

Окрім того, відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується.

Таким чином, ОСОБА_1 самостійно, на власний розсуд обрав професію та погодився на заробітну плату певного розміру, а отже вважає її достатньою задля забезпечення себе, своїх рідних та своїх дітей.

Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, враховуючи інтереси позивача для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, а також матеріальний та сімейний стан платника та одержувача аліментів, враховуючи аліментні зобов`язання відповідача за іншим судовим рішенням, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання у зв`язку з продовженням навчання у розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку (доходу).

Колегією суддів встановлено, що всі обставини, передбачені ст. 182 СК України та всі доводи скаржника щодо наявності наявність іншої дитини на утриманні, наявність батьків та їх стан здоров`я, сплата грошей за навчання, навчання відповідача у вищому навчальному закладі, тощо були враховані судом першої інстанції при визначенні розміру аліментів, у зв`язку з чим суд задовольнив позов частково та стягнув не ј частину доходів, а 1/6 частину доходів відповідача.

Відповідач офіційно працевлаштований в Національному заповіднику «Хортиця», має постійний дохід, за станом здоров`я може надавати матеріальну допомогу.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Європейський суд з прав людини досить часто посилається на принцип рівності перед законом і судом у своїх рішеннях, при тому, що засади рівності і змагальності у судовому процесі виведені ним із принципу верховенства права, якому підпорядкована вся Конвенція про захист прав та основоположних свобод, та є складовою права на справедливий суд, гарантованого статтею 6 Конвенції. Принцип рівності сторін у процесі - у розумінні «справедливого балансу» між сторонами - вимагає, щоб кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони (рішення у справах «Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88, п. 33, та «Ankerl v. Switzerland» від 23 жовтня 1996 р., заява № 17748/91 п. 38). Принцип рівності був неодноразово застосований ЄСПЛ і у справах щодо України (справа «Надточій проти України» (Nadtochiy v. Ukraine, заява № 7460/03), рішення від 15 травня 2008 р.)

Цей принцип запроваджено і статтею 12 ЦПК, де прямо зазначено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

З огляду на вищенаведене, колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих сторонами у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 березня 2020 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді: