Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

15 жовтня 2020 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

головуючого - судді Придачук О.А.

за участю секретаря судового засідання - Бомбушкар В.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, посилаються на те, що вони є власниками квартири АДРЕСА_1 .

Вказують, що крім них та членів їх сім`ї, в даній квартирі зареєстровано місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , котрий з 2015 року не проживає за цією адресою. Окрім того, фактично у вказаній квартирі відповідач не проживав ні дня, комунальні платежі він не сплачував, його особистих речей в квартирі немає.

Факт реєстрації відповідача за вказаною вище адресою порушує права позивачів щодо користування та розпорядження даним житлом, зобов`язує сплачувати додаткові комунальні послуги за сторонню особу, тому позивачі просять суд задовольнити позовні вимоги, та винести рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а також примусово зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1 .

Позивачі в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Разом з тим, від позивачів до суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, де вони вказав, що позов підтримують в повному обсязі, просять суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, а тому суд уважає, що у відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Як встановлено по справі, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 являються власниками квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 10.07.2001 року та договором дарування частини квартири, посвідченим нотаріусом Гудковою Н.В., від 10.08.2001 року АЕВ №346579.

Згідно Форми Б, ЖБК «Мрія», в квартирі за адресою АДРЕСА_2 , зареєстровані позивачі та члени їх сім`ї: позивач ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 1990 року, її син ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрований з 1996 року, донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 2003 року, та онук ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований з 2016 року.

Також згідно вказаної форми та із наявної в матеріалах справи відповіді на судовий запит за відомостями відділу обліку та моніторингу інформації місця проживання ГУДМС України в Закарпатській області №3.18/10733 від 21.10.2019 вбачається, що також ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, судом встановлено, що відповідач не проживає за вказаною вище адресою.

Даний факт підтверджується наявним в матеріалах справи актом перевірки дотримання паспортного режиму від 14 серпня 2019 року, відповідно до якого, комісією було перевірено дотримання паспортного режиму в кв. АДРЕСА_1 , та на момент перевірки встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , в даній квартирі не проживає з вересня 2015 року, однак зареєстрований. Вказаний акт складено в присутності сусідів та посвідчено паспортистом та секретарем ЖБК «Мрія».

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Статтею 71 ЖК України визначено, що право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті даної статті.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України).

Як встановлено судом, реєстрація відповідача у квартирі, що належить позивачам, є перешкодою їм для користування і розпоряджання своєю власністю на свій розсуд, і таке становище порушує конституційні права позивачів.

Відповідно до ст. ст. 13, 76, 80, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Беручи до уваги наведені обставин, оскільки відповідач не є членом сім`ї позивачів та співвласником квартири, не проживає у такій та на правових підстав для користування даною квартирою немає, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується решти позовних вимог позивача, а саме примусово зняти ОСОБА_3 з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_1 , суд зазначає наступне.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання є Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-IV.

Згідно зі ст. 3 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст. 11 даного Закону орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Як зазначено у висновках постанови Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 року, виходячи з того, що Закон України від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. А отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України).

Разом з тим, оскільки після визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, позивачі не зверталася з вимогами до органу реєстрації про зняття відповідача з реєстрації місця проживання і їм не відмовлялося в цьому, то зазначену вимогу суд вважає передчасною.

Крім того, судом не може вирішуватися вимога щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідачів без залучення до участі у справі в якості сторони (відповідача) органу реєстрації місця проживання.

При цьому, оскільки за змістом ст. 7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням, то ухвалене по даній справі рішення суду про втрату відповідачем права користування житловим приміщенням є підставою для зняття його з реєстрації.

Керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 16, 379, 382, 383, 386, 391 ЦК України, ст. ст. 71, 72, 150 ЖК України, ст. ст. 4, 13, 76, 80, 81, 89, 142, 206, 223, 258, 259, 263-265, 273, 274, 354, 355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі по 384 грн 20 коп.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Закарпатського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом вищевказаних строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.А. Придачук