печерський районний суд міста києва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"16" грудня 2020 р. Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Литвинової І. В.,

при секретарі судових засідань Винник С. М.,

за участі представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представників відповідача Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - Левадної Л. В., Чехоєвої Н. М., третьої особи ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за об`єднаним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська правиця», Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочинів недійсними,

ВСТАНОВИВ:

До Голосіївського районного суду м. Києва звернулася позивач ОСОБА_1 з вказаним позовом.

На підставі розпорядження № 589 від 18 грудня 2017 року В. о. голови Голосіївського районного суду м. Києва Шкірай М. І. та відповідно до пункту 2 частини першої ст. 31 ЦПК України, матеріали справи передано до найбільш територіально наближеного до Голосіївського районного суду м. Києва - Печерського.

20 грудня 2017 року справа надійшла до Печерського районного суду м. Києва на виконання розпорядження Голосіївського районного суду м. Києва та, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) визначено суддю для розгляду.

Ухвалою судді від 26 грудня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради, третя особа ТОВ «Українська правиця» про стягнення заборгованості за договором, зустрічного позову Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради до ОСОБА_1 , ТОВ «Українська правиця» про визнання недійсним договору та додаткової угоди до нього, позовом третьої особи, що висуває самостійні вимоги, ОСОБА_6 до Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради, треті особи ОСОБА_1 , ТОВ «Українська правиця» про визнання недійсним договору, прийнято до свого провадження.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 червня 2018 року матеріали справи № 752/11840/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ТОВ «Українська правиця», Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочинів недійсними, об`єднано до справи № 752/19745/15-ц в одне провадження.

26 березня 2019 року у справі закрито підготовче провадження і призначено справу до розгляду по суті.

Судові засідання у справі призначалися на 19 жовтня 2020 року і 16 грудня 2020 року, для участі у яких позивач ОСОБА_4 та / або представник позивача не з`явився, про причини неявки до суду не повідомлено, проте про час, дату і місце засідань повідомлений належним чином.

Відповідно до частини третьої статті 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

За положеннями частини п`ятої статті 223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача у судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Положеннями статті 13 ЦПК України встановлено позицію диспозитивності цивільного судочинства, а саме передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За частиною третьою ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до частини першої ст. 12, частини першої ст. 20 ЦК України, частини четвертої ст. 12 ЦПК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, у тому числі, реалізовує своє право на захист, та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Крім того, як наголошує у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання, шляхом застосування національного законодавства. Суд приймає рішення щодо дотримання вимог Конвенції, переконавшись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою.

Так, Європейський суд з прав людини відхиляє скаргу заявника на порушення права доступу до суду, якщо він не виявив належної зацікавленості у розгляді своєї справи (остаточне рішення у справі «Каракуця проти України» від 16 травня 2017 року)), про що, зокрема, свідчить те, що він не звертався до суду за інформацією щодо її стану розгляду.

Листом Верховного Суду України від 25 січня 2006 року № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

За приписами пункту 3 частини першої статті 257 ЦПК України, за результатами засідання суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, у разі, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з`явився в судове засідання або не повідомив про причини неявки, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності і його нез`явлення не перешкоджає розгляду справи.

Відтак, суд вбачає достатність підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 14, 20 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1-13, 43, 49, 223, 257, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська правиця», Ритуальної служби Спеціалізованого комунального підприємства «Київський крематорій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - ОСОБА_3 , про визнання правочинів недійсними, залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Повний текст ухвали суду складено 16 грудня 2020 року.

Суддя І. В. Литвинова