КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2020 року місто Київ.

Справа 757/36523/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/10682/2020

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Олійника В.І., Кулікової С.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 16 березня 2020 року (у складі судді Ільєвої Т.Г, повний текст рішення складено 27 березня 2020 року)

в справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

28.07.2016 до суду надійшла позовна заява публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 , в якій позивач просив стягнути з відповідача суму заборгованості 13650, 16 грн. за кредитним договором № б/н від 28.10.2010 року та судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 28.10.2010 між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем укладено кредитний договір б/н, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3., п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого Банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач зі свого боку у повному обсязі виконав свої зобов`язання, однак, відповідач порушив умови договору щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 16 березня 2020 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.10.2010 року у розмірі 12 523 (дванадцять тисяч п`ятсот двадцять три) грн. 96 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, 30 червня 2020 року ОСОБА_1 через поштове відділення подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі вказує, на те, що суд першої інстанції безпідставно відхилив доводи сторони відповідача про те, що долучена до матеріалів справи «Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не має жодного відношення до спірних кредитних відносин між сторонами, адже була підписана за день до приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанк 27.10.2010 та при розрахунку заборгованості банк використав іншу відсоткову ставку, яка відрізняється від вказаної в довідці.

Водночас, у самій заяві про приєднання від 28.10.2010, процентна ставка не зазначена та відсутні будь-які умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання. А відтак, не є доведеним, що відповідач погодилась на ті тарифи банку, які існували в день приєднання відповідачкою до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку і посилається на правову позицію, викладену у постанові ВС у справі №643/1463/17 від 09 жовтня 2019 року. Зазначає, що матеріали справи не містять саме тих Умов та Правил, які існували на дату приєднання відповідачем до договору приєднання (хоча запитувались останнім в судовому порядку декілька разів ), банк не підтвердив, що на час укладення відповідного договору діяли саме ті умови, які були додані до позовної заяви. Таким чином, задовольняючи позов банку,місцевий суд не в повному обсязі дослідив обставини справи.

Зазначає, що помилковим є висновки суду, що відповідач не повертав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. Також вказує на те, що суд встановив наявність заборгованості на підставі неналежного та недопустимого доказу, розрахунку заборгованості за договором. Вказаний розрахунок формується чомусь з 01.09.2013 з суми заборгованості 330,55 грн. В той же час з виписки по рахунку вбачається , що станом на 01.09.2013 у відповідача банк рахує іншу заборгованість у розмірі 717,70 грн., а сума заборгованості в розмірі 330,55 грн. взагалі не відслідковується у виписці.

Посилається на те, що з розрахунку видно, що річна відсоткова ставка за кредитом постійно збільшувалась. В свою чергу, умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Посилається на правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 09 жовтня 2019 року у справі №243/2427/17. В зв`язку з чим відсутні підстави для стягнення процентів, розрахованих банком з урахуванням збільшеної процентної ставки.

Тому висновок місцевого суду щодо доведеності з боку банку суми заборгованості - є помилковим, оскільки розрахунок заборгованості не доводить взагалі будь-яку існуючу заборгованість відповідача перед банком, адже невідомо за яким саме кредитним договором, в якому розмірі та з якого часу існує заборгованість.

Вказує на те, що суд першої інстанції в своєму рішенні не надав жодної оцінки власним розрахункам відповідача ймовірної суми заборгованості.

Зазначає, що при умові, що заборгованість відповідача станом на 01.09.2013 дійсно складала 330,55 грн., розмір заборгованості відповідача згідно долученого банком до позовної заяви розрахунку заборгованості має бути наступним: заборгованість за кредитом 330,55 грн.; відсотки за користування кредитом 272,58 грн.

Ухвалою від 31серпня 2020 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Апеляційним судом на адресу позивача копія апеляційної скарги та ухвала про відкриття провадження у справі були надіслані 01 вересня 2020 року.

Станом на 09 жовтня 2020 року відзиву не подано.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

За правилами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, частиною першої статті 634 ЦК України передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, Відповідач порушує зобов`язання за даним договором.

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Судом встановлено, що 28.10.2010 між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір б/н, у формі Анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанк, за умовами якого відповідач отримав кредит в розмірі 2100,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30% відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Судом встановлено, що укладення договору здійснювалося за принципом укладення між банком і клієнтом договору приєднання, що узгоджується з приписами статті 634 ЦК України.

Позивачем надана до суду копія анкети-заяви на двох сторінках від 28.10.2010 року, з якої вбачається наступна інформація: персональні дані, адреса проживання, та інша додаткова інформація необхідна для отримання кредитної картки. Відповідачем вказана інформація про себе заповнена особисто, також з копії анкети-заяви чітко вбачається, що ОСОБА_1 висловила згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчила свою згоду з вказаними умовами договору.

Також до матеріалів позовної заяви долучено «Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» власноруч підписаної відповідачем з якої чітко вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 3,0 % (36 % на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо.

Відповідач підписанням Анкети-заяви позичальника та довідки про умови кредитування приєднався, до Умов та Правилами банківських послуг. Заява разом з Умовами та Тарифами та довідкою про умови кредитування є договором про надання банківських послуг.

Банком надано до суду виписку з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, отримував кошти через банкомат, здійснював розрахунки через термінали в касах магазинів, а отже отримав кредитну картку "Універсальна", оскільки проведення вказаних операцій є неможливим без наявності картки.

Вказані обставини в своїй сукупності спростовують доводи відповідача щодо того, що позивач не підтвердив дату укладення кредитного договору, дату видачі кредиту та розмір видачі кредиту, строк повернення кредиту.

Вищенаведені обставини справи які суд вважав встановленими є доведеними.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що відповідачем було порушено порядок погашення боргу за договором, заборгованість відповідача перед позивачем відповідно до наданого банком розрахунку станом на 31.05.2016 складає - 12523 грн. 96 коп., з яких: 330 грн. 55 коп. - заборгованість за кредитом; 8 838 грн. 91 коп. - відсотки за користування кредитом; 3 354 грн. 50 коп. - заборгованість за пенею та комісією.

Разом з тим, суд не знайшов підстав для задоволення вимог в частині стягнення штрафу в сумі 500 грн. (фіксована частина) та 1634,32 грн. штрафу (процента складова) з огляду на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про не дотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду в частині визначення розміру заборгованості за відсотками та пенею, виходячи з того, що суд не вірно застосував норми матеріального права, не повно встановив обставини справи, які мали значення для її вирішення.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 2100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідачем було підписано кредитний договір, за яким було надано кредитну картку: № НОМЕР_1 терміном дії останній день вересня 2014 року. (а. с. 84 том 1).

Вимоги позивача про стягнення відсотків за період з 01 жовтня 2014 року по 31 травня 2016 року ( межі заявлених вимог)не підлягають задоволенню , так як позивач в порушення вимог закону нараховував відсотки після закінчення строку кредитування.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Так, у відповідності до п.2.1.1.12.6 Умов сторони визначили, що за користування кредитом та овердрафтом банк нараховує відсотки у розмірі, визначеному Тарифами банку, з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п.2.1.1.12.13.

При цьому, положенням статті 11 ЦК України закріплено, що підставою виникнення зобов`язань зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з вимогами ст.ст.526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття «строк дії договору» і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зазначеного зобов`язання.

Тобто, належним виконанням зобов`язання з боку відповідача є повернення кредиту в строки, у розмірі та у валюті, визначеними кредитним договором.

При цьому, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Така позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.

З огляду на те, що умовами договору був передбачений строк кредитування, який співпадає з строком дії картки, який закінчувався в останній день вересня 2014 року, що підтверджується довідкою банку на а.с. 84, позивач не мав права нараховувати відсотки після 30 вересня 2014 року. Після вказаної дати позивач має право лише вимагати суми, передбачені ст. 625 ЦК України.

З огляду на те, що в даній справі не заявлялись вимоги про стягнення сум, передбачених ст. 625 ЦК України, керуючись ст. 367 ЦПК України, колегія суддів не вбачає підстав для стягнення 3% річних та індексу інфляції.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем борг за відсотками станом на 30 вересня 2014 року складав суму 136 грн. 45 коп.

Відповідно до розрахунку заборгованості банк з 01.09.2014 року збільшив річну відсоткову ставку з 30,00% до 34,80%, а потім і до 43,20% , тобто на власний розсуд змінив розмір сплати процентів за користування кредитом.

При цьому, умови кредитного договору, укладеного сторонами, зокрема довідка про умови кредитування не містить інформації про право збільшення нарахування відсотків, та не містить домовленості про порядок сплати процентів поза межами строку дії картки.

Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною четвертою статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Так, відповідно до частини першоїстатті 1056-1 ЦК України(в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданогозабезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи

змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 28 листопада 2018 року у справі № 61-27747св18, від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Таким чином, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Матеріали справи, яка є предметом апеляційного перегляду, доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять.

Ті суми, які відповідач вносив на погашення кредиту, також не свідчать , що він погашав борг, виходячи уже зі змінених умов, про які йому не було відомо.

Наявність в правилах посилань на те, що боржник був зобов`язаний отримувати виписки по рахунку, не звільняє позивача від обов`язку передбаченого законом письмово повідомити боржника про зміну відсоткової ставки за наданим кредитом.

Суду не були надані докази, що відповідач за сім днів до введення підвищення відсотків отримував виписки по своєму рахунку, а відповідно інформувався про зміни істотних умов договору.

Таким чином, відсотки, які банк неправомірно нараховував з 01 вересня 2014 року за відсотковою ставкою, яка не погоджувалась з боржником під час укладення договору в довідці про кредитування, підлягають перерахунку за ставкою, що була погоджена в довідці про кредитування, а саме: 30, 00 % річних.

Відповідно до розрахунку заборгованості позивача, заборгованість за відсотками, яка нараховувалась за погодженою ставкою 30,00% річних до 01 вересня 2014 року становила 21 грн. 19 коп.

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, станом на вересень 2014 року заборгованість відповідача за тілом кредиту становила 330 грн. 55 коп.

З 01 вересня 2014 року до закінчення строку дії картки, а саме 30 вересня 2014 року минуло 30 днів .

Виходячи з ставки 30, 00 % річних (3,0% в місяць) банк за вказаний період мав право нарахувати відсотки в сумі 330грн. 55 коп. х 3,0% = 9 грн. 92 коп.

Загальний розмір заборгованості за відсотками за період з вересня 2013 року до 30 вересня 2014 року становитиме 21 грн. 19 коп. + 9 грн. 92 коп.=31 грн. 11 коп.

Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, то такі підлягають до задоволенню в розмірі 990,99 грн. який визнавався стороною відповідача в поясненнях від 01 серпня 2017 року а.с. 99

Задовольняючи вимоги про стягнення пені в повному обсязі, суд не врахував доводи відповідача, щодо збільшення відсоткової ставки з порушенням, визначеного умовами договору порядку, та не звернув увагу, що за розрахунком позивача пеня нараховувалась на заборгованість визначену з урахуванням неправомірно підвищених відсотків.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з підстав, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивач ПАТ КБ ,,Приватбанк, за подання до суду позову сплатив судовий збір у розмірі 1378,00 грн., за апеляційну скаргу - 2067,00 грн. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і задовольняє позов ПАТ КБ ,,Приватбанк" частково на 10% , то понесені позивачем витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 137,80 грн. за подання позовної заяви та 206,70 грн. - за апеляційну скаргу.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст.367-368, 374,376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.Києва від 16 березня 2020 року скасувати та постановити нове, яким:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 28.10.2010 року : за тілом кредиту 330 грн. 55 коп., заборгованість за відсотками за користування кредитом в розмірі 31 грн. 11 коп.; заборгованість за пенею в розмірі 990 грн. 99 коп., а всього 1352 грн. 65 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» 137 грн. 80 коп. судового збору за подання позовної заяви, 206 грн. 70 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Позивач: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ - 14360570) м. Київ, вул. Грушевського, 1-Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 12 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач

Судді