РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 жовтня 2020 року

м. Рівне

Справа № 569/13537/19

Провадження № 22-ц/4815/355/20

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: Харечко С.П.

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Дата ухвалення повного тексту рішення 28 грудня 2019 року

Рівненський апеляційний суд:

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий : Боймиструк С.В.,

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.,

за участю: ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеобленерго" про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року, ОСОБА_2 звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеобленерго» (далі ПрАТ "Рівнеобленерго") про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позов мотивує тим, що наказом №573-к від 18 червня 2019 року, виданим ПрАТ "Рівнеобленерго", його було звільнено з посади заступника начальника району електричних мереж з комерційних питань структурного підрозділу Рокитнівського району електричних мереж. Підставою його звільнення, стало нез`явлення на роботу більше як чотири місяці підряд, з 01 серпня 2018 року по день звільнення 18 червня 2019 року, внаслідок тимчасової непрацездатності, згідно п.5 ст.40 КЗпП України. Однак, із своїм звільненням не згідний, вважає, що зазначена норма ч.5 ст. 40 КЗпП України не може бути застосована відносно нього, оскільки безперервного нез`явлення на роботу, який би перевищив 4 місячний строк - не мало місце. Стверджує, що він виходив на роботу 26 листопада 2018 року та 25 березня 2019 року, що підтверджується підписами у журналі реєстрації виходу на роботу.

У зв`язку із цим ОСОБА_2 , вважає своє звільнення незаконним та просить суд скасувати наказ про звільнення №573-к від 18 червня 2019р., поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ПрАТ "Рівнеобленерго" про скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відмовлено.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 не погоджується з ухваленим рішенням, вважає його незаконним, оскільки висновки суду першої інстанції, викладені в рішенні, не відповідають обставинам даної справи.

Вважає хибними висновки суду першої інстанції, що при звільненні ОСОБА_2 , за п. 5 ст. 40 КЗпП України, ПАТ "Рівнеобленерго" діяли в межах трудового законодавства, оскільки сама лише поява на роботі позивача, без виконання своїх трудових обов`язків…не вважається виходом працівника на роботу.

Зазначає, що п.5 ст. 40 КЗпП України в даному випадку не може бути застосовано стосовно нього, оскільки безперервного нез`явлення його на роботу, який би перевищив чотирьохмісячний строк не мало місця, що підтверджується: наявністю його підписів в журналі реєстрації виходу на роботу за 26.11.2018 та 25.03.2019; показами свідків, які в судовому засіданні також підтвердили факт його перебування 26.11.2018 та 25.03.2019 на підприємстві, та те, що у вказані дні він перебував на селекторній нараді.

Також звертає увагу, що відповідно до Конвенції МОП №158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованої Постановою ВР України 04.02.1994 трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення. Тимчасова відсутність на роботі у зв`язку із захворюванням або травмою не повинна бути підставою для припинення трудових відносин.

З цих міркувань просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

В поданому на апеляційну скаргу відзиві, ПрАТ "Рівнеобленерго" вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що апелянт в своїй скарзі стверджує, що безперервний період його нез`явлення на роботу був меншим ніж чотири місяці підряд, оскільки він виходив і приступав до роботи 26.11.2018 та 25.03.2019. Проте, в процесі розгляду справи знайшов підтвердження тільки факт вчинення запису і підпису ОСОБА_2 в журналі реєстрації виходу на роботу 26.11.2018 та 25.03.2019. Проте, факт виходу в ці дні на роботу та виконання трудових обов`язків ОСОБА_2 судом не встановлено.

Твердження позивача про те, що він вийшов на роботу і приступив до виконання своїх трудових обов`язків спростовано показаннями свідків, які пояснили, що про вихід на роботу позивач їх не інформував, листок непрацездатності, який був би належним чином закритий з рекомендаціями приступити до роботи не пред`являв, а навпаки, що ще не знає чи буде приступати до роботи.

Вказує, що не знайшли підтвердження показання ОСОБА_2 , допитаного в якості свідка, про те, що він відкрив двері своїми ключами і працював за комп`ютером оскільки свідки ОСОБА_3 і ОСОБА_4 показали, що замок на вхідних дверях кабінету був поміняний, у ОСОБА_2 ключа від цього замка не було.

Також зазначає, що не можна погодитись із доводами апеляційної скарги щодо переривання періоду непрацездатності та вихід на роботу позивача 26.11.2018 та 25.03.2019, оскільки протягом всього періоду з 01.08.2018 по 18.06.2019 (дату звільнення) позивач систематично з`являвся в підрозділ за місцем своєї роботи з метою здати черговий документ про тимчасову непрацездатність. Жодного дня роботи ОСОБА_2 протягом всього періоду з 01.08.2018 по 18.06.2019 в табелях обліку робочого часу не зафіксовано. Оскільки позивач надавав документи про тимчасову непрацездатність несвоєчасно, в табелях обліку проставлялась невідома причина відсутності працівника. І лише пізніше, після надання підтверджуючих документів, складався коригуючий табель, в якому зазначалась причина відсутності лікарняний. Щодо запису, який зробив позивачу журналі, то вказують, що він жодним чином не підтверджує факту його виходу на роботу, а лише свідчить про те, що позивач у відповідну дату, в певний час (при чому, не робочий) перебував на території підрозділу Рокитнівського РЕМ.

Крім того, зазначає, що матеріалами справи і всіма здобутими судом доказами підтверджено правомірність дій роботодавця щодо звільнення ОСОБА_2 за п.5 ч.1 ст. 40 КЗпП України правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні.

З огляду на наведене просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

ОСОБА_2 в судові засіданні неодноразово не з`явився та всупереч завданням цивільного судочинства та строкам розгляду справ в апеляційній інстанції передбачених ст. ст. 2, 371 ЦПК України, а також всупереч зокрема своїм вимогам про його поновлення на роботі та допущення негайного виконання рішення, вкотре (шостий раз підряд) подав клопотання про відкладення розгляду справи перші три рази в зв`язку з карантином, а три останні за хворобою. Належним чином завірені медичні документи з цього приводу до апеляційного суду ним не надсилались жодного разу.

ОСОБА_2 листом від 05 жовтня 2020 року роз`яснювалась право укладення договору з адвокатом.

Однак ОСОБА_2 до апеляційного суду не з`явився сам та не направив свого представника.

Таку поведінку позивача в справі колегія суддів розцінює, як зловживання процесуальним правами, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи та намагання маніпулювати судом.

Відповідно до ст..223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів.

Згідно ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про продовження апеляційного розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 .

Представник ПрАТ "Рівнеобленерго" Кузьмарук Г.В. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не з`являвся на роботу більше як чотири місяці підряд, тому встановлені обставини свідчать про проведення його звільнення відповідачем з дотриманням норм діючого трудового законодавства, а тому підстави для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі відсутні. Також, оскільки, вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від поновлення на роботі, тому вони задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та вимогам закону.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що позивач та відповідач в справі перебували в трудових відносинах і наказом №573-к від 18 червня 2019 року, ПрАТ «Рівнеобленерго» звільнило ОСОБА_2 з посади заступника начальника району електричних мереж з комерційних питань структурного підрозділу Рокитнівського району електричних мереж, з причин відсутності його на роботі з 01.08.2018р. по 18.06.2019р. у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю, на підставі п.5. ст.40 КЗпП України.

Згідно п.5. ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначний строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірванні власником або уповноваженим ним органом у випадку: нез`явлення на роботу протягом більш як чотирьох місяців підряд внаслідок тимчасової непрацездатності, не рахуючи відпустки по вагітності і родах, якщо законодавством не встановлений триваліший строк збереження місця роботи (посади) при певному захворюванні.

Відповідно до ч.1 ст.43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

ПрАТ "Рівнеобленерго" за № 26-23/4192 від 04.06.2019, адресувало Голові Рівненської обласної профспілкової організації Незалежної галузевої професійної спілки енергетиків України ПрАТ "Рівнеобленерго" лист про надання згоди на звільнення за п.5 ст.40 КЗпП України ОСОБА_2 .. В листі перераховані листки непрацездатності видані ОСОБА_2 , їх серія та номер, починаючи із 01.08.2018р. по 22.03.2019р., з яких слідує, що 26.11.2018р. ОСОБА_2 був виданий лікарняний лист серія АДО №023325 Рокитнівською районною поліклінікою, та був закритий 24.12.2018р.

Профспілковим комітетом РОПО НПЕУ ПрАТ «Рівнеобленерго» листом №27 від 18.06.2019р. було повідомлено відповідача про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 та додано протокол засідання профспілкового комітету №11 від 18.06.2019р.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що в даному випадку роботодавцем не могло бути застосовано до позивача як підставу для звільнення п.5 ст. 40 КЗпП України, оскільки безперервного нез`явлення його на роботу, який би перевищив чотирьохмісячний строк не мало місця, що на думку апелянта підтверджується: наявністю його підписів в журналі реєстрації виходу на роботу за 26.11.2018 та 25.03.2019; показаннями свідків, які в судовому засіданні також підтвердили факт його перебування 26.11.2018 та 25.03.2019 на підприємстві, та те, що у вказані дні він перебував на селекторній нараді.

Зазначеним доводам судом першої інстанції була надана належна правова оцінка та зроблено вірний висновок, що лише поява позивача на підприємстві, без виконання своїх трудових обов`язків та у період тимчасової непрацездатності не вважається виходом працівника на роботу.

З доданих до матеріалів справи копій витягів із журналу реєстрації виходу на роботу за 26.11.2018р. та 25.03.2019р. слідує, що ОСОБА_2 поставив свій підпис у журналі 26.11.2018р. та у цьому ж журналі біля підпису ОСОБА_2 зазначається «пішов на лікарняний», також за 25.03.2019р. у журналі біля підпису ОСОБА_2 зазначається «лікарняний».

Відповідно до ч. 2 ст.30 Закону України «Про оплату праці», роботодавець зобов`язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Згідно наказу Держкомстату України №489 від 05.12.2008 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці», роботодавець веде табель обліку робочого часу працівників. У табелі обліку використання робочого часу позначають фактично відпрацьований час, відпрацьовані за місяць години, зокрема надурочні, вечірні, нічні, а також інші відхилення від нормальних умов роботи.

По справі досліджені табелі обліку робочого часу, починаючи із 01.08.2018 року по 18.06.2019р., з яких вбачається, що ОСОБА_2 у зазначений період, безперервно перебував на лікарняному. При цьому, позивачем не ставилося під сумнів достовірність ведення ПрАТ "Рівнеобленерго" табелю обліку робочого часу ОСОБА_2 та не оскаржувались дії відповідача, щодо не оплати йому днів, які він вказував, як ним відпрацьовані - 26.11.2018р. та 25.03.2019 р.

Також місцевим судом дана правильна оцінка доданим до матеріалів справи доказам: копії наказу про переведення на іншу роботу ОСОБА_5 за №1109-к від 31.10.2018р., копіям заяв від споживачів за 26.11.2018р. та 25.03.2019р., з яких слідує, що обов`язки заступника начальника з комерційних питань Рокитнівської РЕМ ПрАТ «Рівнобленерго», у період тимчасової непрацездатності ОСОБА_2 в т.ч. 26.11.2018р. та 25.03.2019р. виконував ОСОБА_5 , оскільки на заявах отриманих від споживачів за 26.11.2018р. та за 25.03.2019р. стоїть резолюція та підпис ОСОБА_5 , а не ОСОБА_2 .

Крім того, в матеріалах справи наявна довідка від 25.03.2019р., видана поліклінікою КНП «ЦМЛ» Рівненської міської Ради про те, що ОСОБА_2 в цей день звертався до лікаря-травматолога, що свідчить про факт відсутності ОСОБА_2 на робочому місці.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що ОСОБА_2 26.11.2018р. та 25.03.2019р. не працював, у зв`язку із перебуванням на лікарняному, та не з`являвся на підприємство у ці дні для роботи, а лиш здати листки непрацездатності за попередній період.

Місцевий суд здійснив повне і всебічне дослідження долучених до матеріалів справи документів, врахував показання свідків та дійшов правильного висновку, що ПАТ "Рівнеобленерго" звільнивши ОСОБА_2 , за п.5 ст.40 КЗпП України, діяло в межах трудового законодавства.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди із ухваленим у справі судовим рішенням.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін та виконавши інші вимоги цивільного судочинства, вирішив дану справу згідно із законом.

Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.

Що стосується судових витрат понесених апелянтом, то колегія суддів їх не переглядає, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 грудня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складений 15 жовтня 2020 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: Н.М.Ковальчук

С.С. Шимків