Номер провадження: 22-ц/813/4370/20
Номер справи місцевого суду: 523/4067/19
Головуючий у першій інстанції Дяченко В. Г.
Доповідач Цюра Т. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди

В С Т А Н О В И В :

У березні 2019 року, ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , у якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 55715,43 грн. в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди, 46000 грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди та усі судові витрати, пов`язані із розглядом справи.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) матеріальну шкоду в розмірі 55715 гривень 43 копійки (п`ятдесят п`ять тисяч сімсот п`ятнадцять гривень 43 копійки).

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) моральну шкоду в розмірі 500 гривень (п`ятсот гривень).

Стягнуто з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ) судові витрати в розмірі 4715 гривень 61 копійки.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі або направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги в повному обсязі, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року залишити без змін.

Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції, відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 10.05.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір зберігання, у відповідності до вимог якого позивач передав відповідачу - на відповідальне зберігання з 13.05.2018 року до 13.12.2018 року включно, продукти харчування, миючі та гігієнічні засоби, перелік яких вказано в накладних (а.с. 9-11,12-16).

Загальна вартість переданого товару становить 51 195 грн.

11.02.2019 року представник позивача звернувся до відповідача з досудовою вимогою щодо повернення товару позивача, яка до подання позову не виконана (а.с.17).

Матеріальну шкоду позивач визначає у розмірі вартості товару на суму 51195 грн.(сума боргу) + 1183,63 грн. (інфляційне збільшення) + 3080,12 грн. (штрафні санкції) + 256,68 грн. (3 відсотків річних), що становить загальну суму в розмірі - 55715,43 грн.

Моральну шкоду у розмірі 46000 грн. позивач обґрунтовує тим, що бездіяльність відповідача призвела до втрати заробітку.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, а саме: не вжиття встановлених договором та законом заходів щодо збереження прийнятого на зберігання товару, останній набув право на отримання від відповідача відшкодування матеріальних збитків у понесеному ним розмірі в сумі 55715,43 грн. При цьому, суд також виходив з того, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 500,00 грн., яка у сукупності з усіма обставинами справи є співмірною із заявленими позовними вимогами.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог ст. 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов`язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб`єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно із вимогами ст. 937 ЦК України договір зберігання укладається у письмовій формі у випадках, встановлених статтею 208 цього Кодексу.

Договір зберігання, за яким зберігач зобов`язується прийняти річ на зберігання в майбутньому, має бути укладений у письмовій формі, незалежно від вартості речі, яка буде передана на зберігання.

Письмова форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберігання посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем. Прийняття речі на зберігання може підтверджуватися видачею поклажодавцеві номерного жетона, іншого знака, що посвідчує прийняття речі на зберігання, якщо це встановлено законом, іншими актами цивільного законодавства або є звичним для цього виду зберігання.

Відповідно до ч.1,3 ст. 950 ЦК України за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах. Зберігач відповідає за втрату або пошкодження речі після закінчення строку зберігання за наявності його умислу або грубої необережності.

Статтею 951 ЦК України встановлено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: у разі втрати (нестачі) речі -у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість. Якщо внаслідок пошкодження речі її якість змінилася настільки, що вона не може бути використана за первісним призначенням, поклажодавець має право відмовитися від цієї речі і вимагати від зберігача відшкодування її вартості.

Судовим розглядом справи встановлено, що 10.05.2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір зберігання (далі Договір), у відповідності до вимог якого позивач передав відповідачу - на відповідальне зберігання з 13.05.2018 року до 13.12.2018 року включно, продукти харчування, миючі та гігієнічні засоби, перелік яких вказано в накладних (а.с. 9-11,12-16). Загальна вартість переданого товару становить 51 195 грн.

Відповідно до п. 4.1 вищевказаного Договору сторона, яка зазнала збитків від невиконання або неналежного виконання іншою стороною зобов`язань за договором має право вимагати відшкодування завданих їй збитків (а.с. 9-11).

Згідно із п. 4.2 Договору зберігач несе відповідальність перед поклажодавцем у випадку втрат, знищення, псування товару.

Отже, форма договору вважається дотриманою, якщо прийняття речі на зберіганню посвідчене розпискою, квитанцією або іншим документом, підписаним зберігачем.

Матеріали справи встановлено, що сторони прийняли умови договору та фактично його виконували, тому на підставі ст. 950, 951 ЦК України та відповідно до п.п.2.1.3, 2.1.4 Договору, відповідач зобов`язаний відповідати за збереження переданого йому майна, виключити доступ сторонніх осіб до товару.

З урахуванням наведеного, апеляційний суд погоджується із висновком районного суду, що внаслідок неналежного виконання саме відповідачем умов договору, з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню матеріальні збитки у понесеному ним розмірі в сумі 55715,43 грн.

У доводах апеляційної скарги, ОСОБА_1 заперечує проти наявності своєї вини у втраті майна позивача, обґрунтовуючи це відсутністю його майна вчиненням кримінального правопорушення, а саме апелянт зазначає, що відбувся саме факт крадіжки, однак ОСОБА_2 відмовився викликати співробітників поліції, у зв`язку із чим не було проведено досудове розслідування.

Проте, апеляційний суд критично відноситься до вказаних доводів апелянта, оскільки апелянт ані до суду першої інстанції ані до суду апеляційної інстанції не надала жодних доказів в підтвердження цього. При цьому, як вбачається з п. 4.2. Договору від 10.05.2018 року, саме зберігач (тобто ОСОБА_1 ) несе відповідальність перед поклажодавцем у випадку втрат, знищення, псування товару. Більш того, оскільки майно позивача перебувало на відповідальному зберіганні саме у ОСОБА_1 , остання самостійно могла звернутися до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Безпідставними також є і доводи апелянта, що ОСОБА_1 була реалізатором, а не зберігачем товару, наданого їй ОСОБА_2 .

Так, відповідно до наявного у матеріалах справи Договору зберігання від 10.05.2018 року, укладеного між позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 , Поклажодавець передає Зберігачу, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання з 13.05.2018 року до 13.12.2018 року включно та зобов`язується повернути Поклажодавцеві у схоронності продукти харчування, миючі та гігієнічні засоби або гроші за товар, який знаходиться на зберіганні за ціною вказаною в акті приймання передачі (п. 1.1. Договору).

При цьому, апеляційний суд звертає увагу, що у матеріалах справи відсутні будь які докази, які підтверджували би наявність трудових відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а тому доводи апелянта в цій частині також є необґрунтованими та недоведеними.

Посилання ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, судом першої інстанції не були встановлені всі обставини справи, а вона, в порушення вимог ст.ст. 27, 212, 213 ЦПК України, була позбавлена права надати докази, оцінюються апеляційним судом критично, з огляду на те, що як встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 неодноразово особисто приймала участь у справі, що підтверджується протоколами судових засідань від 16.07.2019 року та від 12.11.2019 року (а.с. 30-32, 51-52) та судом було роз`яснено її права надати докази на спростування доводів позивача, однак таким правом ОСОБА_1 не скористалася.

Інші доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 12 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної та матеріальної шкоди залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 16.10.2020 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда