справа № 760/788/15-ц
головуючий у суді І інстанції Кушнір С.І.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Писаної Т.О.,

Суддів Приходька К.П., Журби С.О.

за участі секретаря судового засідання Костецької М.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Платинум банк» про витребування суми депозиту та нарахованих відсотків,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся із позовом до відповідача ПАТ «Платинум Банк» про витребування суми депозиту та нарахованих відсотків, в якому з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з ПАТ «Платинум Банк» за прострочений строк виплати депозиту та нарахованих відсотків 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання на підставі частини другої статті 625 ЦК України в сумі 20,74 доларів США, відсотки по банківському вкладу за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів на підставі частини п`ятої статті 1061 ЦК України в сумі 76,84 доларів США, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення строку виплати депозиту та нарахованих відсотків на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 04 лютого 2015 року по 14 березня 2015 року в сумі 7579,51 доларів США та 5000,00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 08 січня 2014 року між ним та ПАТ «Платинум Банк» був укладений договір банківського вкладу. Загальна сума банківського вкладу становила 17495 доларів США. Строк дії договору банківського вкладу закінчився 10 січня 2015 року.

Зазначав, що з 12 січня 2015 року по 04 лютого 2015 року банк мав можливість повністю повернути позивачу суму вкладу з урахуванням обмежень НБУ - не більше 15000 грн щодня.

Вважає, що всього з 12 січня 2015 року по 04 лютого 2015 року банк міг видати 17901 доларів США.

Сума до видачі на 12 січня 2015 року складала 17 533,26 доларів США згідно виписки банку.

Таким чином, на думку позивача, банк мав можливість повністю розрахуватись з позивачем до 04 лютого 2015 року включно, однак станом на 05 лютого 2015 року банк повністю не повернув позивачу суму вкладу і заборгованість склала 11 717,25 доларів США, згідно виписки банку.

Вказував, що відповідач не виконав умов договору депозиту та не повернув йому внесок і відсотки, які були нараховані на вкладені ним кошти, у встановлений договором строк.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року, позов ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк» про стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, відсотків по банківському вкладу за прострочений строк виконання зобов`язання, пені та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1 за прострочений строк виплати депозиту та нарахованих відсотків 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - 20,74 доларів США, відсотки по банківському вкладу за прострочений строк виконання зобов`язання в сумі 76,84 доларів США, пеню у розмірі 3 % за кожен день прострочення строку виплати депозиту та нарахованих відсотків в сумі 7579,51 доларів США та 1000 грн у відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання судових витрат.

В решті вимоги залишено без задоволення (а.с. 121-124 Том 1).

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 03 лютого 2016 року, заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 08 вересня 2015 року скасовано та ухвалено в справі нове рішення наступного змісту:

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк» про стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, відсотків по банківському вкладу за прострочений строк виконання зобов`язання, пені та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Платинум Банк» на користь ОСОБА_1 відсотки по банківському вкладу за прострочений строк виконання зобов`язання в сумі 76,84 доларів США та за прострочений строк виплати депозиту та нарахованих відсотків 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання - 20,74 долари США, що по курсу НБУ станом на 08 вересня 2015 року еквівалентно 458 гривням 72 копійкам.

В іншій частині позову відмовлено (а.с. 217-222 Том 1).

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2016 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 3 лютого 2016 року залишено без змін (а.с. 244-245 Том 1).

Постановою Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року, заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 8 вересня 2015 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 3 лютого 2016 року й ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 квітня 2016 року в частині стягнення пені в розмірі 3% за кожен день прострочення скасовано, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 03 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум Банк» про стягнення пені відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням суду позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове, яким стягнути з ПАТ «Платинум Банк» пеню у розмірі 3% за кожен день прострочення строку виплати депозиту та нарахованих відсотків на підставі ч.5 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» у сумі 7579, 51 доларів США.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що дане рішення було ухвалене із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказував, що суд при ухваленні рішення не взяв до уваги висновок Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року та керувався тільки частиною ст. 56 Закону «Про Національний банк України». Зазначав, що судом не взято до уваги вимоги ст. 1066 ЦК України, яка передбачає, що банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ПАТ «Платинум Банк» просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Зазначає, що у зв`язку із запровадженням у ПАТ «Платинум Банк» процедури ліквідації та враховуючи, що нормами ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачений спеціальний порядок погашення вимог кредиторів, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо стягнення суми депозиту та нарахованих відсотків відсутні.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити позов.

Представник відповідача ПАТ «Платинум Банк» - Бондаренко М.Г. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що передбачена ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідальність у виді 3% пені підлягає застосуванню у цих правовідносинах, також при визначенні неналежних дій банку підлягають врахуванню встановлені Правлінням НБУ обмеження. Також, встановивши, що відповідач перебуває у стадії ліквідації, судом першої інстанції застосовано норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідно до яких під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом установлено, що8 січня 2014 року між ОСОБА_1 і ПАТ «Платинум Банк» було укладено договір банківського вкладу № 00232663, загальна сума якого становила 17 495 доларів США, зі строком дії до 10 січня 2015 року.

12 січня 2015 року та 13 січня 2015 року ОСОБА_1 звертався до банку із заявами і просив повернути йому банківський вклад з процентами, але вказану грошову суму не отримав.

Відповідно до п. 3.1 договору банківського вкладу № 00232663 від 08 січня 2014 року, сума вкладу, а також сума нарахованих та не сплачених процентів повертається на картковий/поточний рахунок № НОМЕР_1 вкладника, відкритий у банку.

Як убачається із виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 з 12 січня 2015 року по 16 березня 2015 року, банком було перераховано вклад позивачу у розмірі 17495 доларів США на картковий рахунок № НОМЕР_1 .

Позивач отримав суму вкладу зі свого карткового/поточного рахунку № НОМЕР_1 в період з 12 січня 2015 року по 16 березня 2015 року.

Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника; продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 цього Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Згідно з частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.

Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.

Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.

Отже, з наведеного слідує, що відповідач несе відповідальність за неналежне виконання депозитного договору, у тому числі й відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі визнання дій банку неналежним виконанням покладених на нього зобов`язань. При цьому на час дії постанови Правління НБУ від 01 грудня 2014 року №758, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками з 03 грудня 2014 року по 03 березня 2015 року, та постанови Правління НБУ від 03 березня 2015 року №160, якою встановлено обмеження щодо здійснення виплат банками на певний період з 04 березня по 03 червня 2015 року, не можна кваліфікувати дії ПАТ «Платинум Банк» як неналежне виконання покладених на нього зобов`язань.

Такий правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року справі №6-1881 цс16 за заявою ОСОБА_1 про перегляд рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 лютого 2016 року, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2016 року.

Крім того, згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Фонду, на підставі рішення Правління Національного банку України від 10 січня 2017 року «Про віднесення ПАТ «Платинум Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 11 січня 2017 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», розпочато процедуру виведення ПАТ «Платинум Банк» з ринку шляхом запровадженням у ньому тимчасової адміністрації на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно.

Також вказаним рішенням призначено уповноважену особу Фонду та делеговано йому всі повноваження тимчасового адміністратора, визначені статтями 37-39 Закону № 4452-VI на один місяць з 11 січня 2017 року до 10 лютого 2017 року включно.

09 лютого 2017 року виконавча дирекція Фонду прийняла рішення, відповідно до якого продовжено строк тимчасової адміністрації у ПАТ «Платинум Банк» з 11 лютого 2017 року до 10 березня 2017 року включно та продовжено строк повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «ПТБ» відповідно. Фонд звернувся до Національного банку України з пропозицією про відкликання 24 лютого 2017 року банківської ліцензії та ліквідацію банку ПАТ «Платинум Банк».

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 23 лютого 2017 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Платинум банк», виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 24 лютого2017 року «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Платинум банк» та делегування повноважень ліквідатора банку», згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Платинум банк» з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно. Призначено уповноважену особу Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Платинум банк» строком на два роки з 24 лютого 2017 року до 23 лютого 2019 року включно.

У спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, правила Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним, цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства. Отже, у спорах, пов`язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 згаданого Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п`ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 цього Закону з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Якщо на момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, це унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, ніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001цс15. Аналогічні за змістом висновки щодо застосування норм матеріального права сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2018 року у справі № 910/23398/16 і від 22 серпня 2018 року у справі №559/1777/15-ц.

Установивши, що на момент ухвалення судом рішення у справі, яка переглядається, у банку вже було розпочато процедуру ліквідації, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що, не повертаючи грошові кошти на вимогу владника, банк не виконав належним чином покладені на нього зобов`язання та позбавив вкладника права користуватися належним йому майном, а отже, вкладник має право на стягнення пені у розмірі 3 % за кожний день прострочення відповідно до положень ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно з яким вкладник за депозитним договором є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і він несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, а саме сплату пені, з урахуванням періоду, коли обмеження НБУ щодо виплати банком вкладів не діяло, є обґрунтованими, проте відкликання банківської ліцензії та початок ліквідації банку зумовило для позивача настання відповідних правових наслідків, зокрема запровадження спеціальної процедури пред`явлення майнових вимог до банку у порядку, передбаченому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а тому до правовідносин, які виникли між сторонами, не можуть бути застосовані як положення ЦК України, що регулюють договірні зобов`язання, умови їх виконання та наслідки, що настають у зв`язку з їх порушенням, так і положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах від 29 травня 2019 року у справі № 758/771/16-ц (провадження № 61-34470св18), від 25 березня 2020 року у справі № 761/13926/15-ц (провадження № 61-39784св18).

У доводах апеляційної скарги позивач також вказує, що судом першої інстанції не відреаговано на подане ним клопотання про поновлення строку для пред`явлення кредиторських вимог банку, що ліквідується.

Однак такі доводи не свідчать про помилковість рішення суду, оскільки підстави для вирішення відповідного клопотання у цьому судовому провадженні відсутні.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхиляє.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 03 червня 2020 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 21 жовтня 2020 року.

ГоловуючийТ.О. Писана
Судді К.П. Приходько
С.О. Журба