Провадження № 2/161/3881/20
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 грудня 2020 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі:головуючого - судді Пушкарчук В.П.

з участю секретаря судового засідання - Фурман Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Другий відділ державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про зняття арешту з майна,

В С Т А Н О В И В:

01.10.2020 року позивач звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 30.07.2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого, останній був наданий кредит в розмірі 75000 дол. США. Для забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між установою банку та ним було укладено договір поруки № 0/1 від 30.07.2007 року, відповідно до якого, поручитель відповідає перед кредитором за виконання позичальником усіх його зобов`язань. 25.02.2015 року постановою головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ у ВП № 42763552, відкритому на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-1566/11 про стягнення з нього в користь ПАТ «УкрСиббанк» 536093,67 грн. боргу та 910,00 грн. судового збору, було накладено арешт на все нележне йому майно та оголошено заборону на його відчуження. Окрім того, 25.02.2015 року постановою головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ у ВП № №37109780 на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-3247/10 про стягнення з нього в користь ПАТ КБ «Надра» 530436,27 грн. боргу та 910,00 грн. судового збору, було накладено арешт на нерухоме майно та оголошено заборону на його відчуження. Разом з тим, 18.02.2019 року між АТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Українська факторингова компанія» було укладено Договір факторингу № 18/02/1/2019, за умовами якого ТзОВ «Українська факторингова компанія» прийняло право вимоги за Кредитним договором №0 від 30.07.2007 року, та Договором поруки №0/1 від 30.07.2007 року. Відповідно до довідки ТзОВ «Українська факторингова компанія» № 2903 від 19.02.2019 року, заборгованість за Кредитним договором №0 від 30.07.2007 року погашена у повному обсязі. Крім того, 05.08.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір № GL48N718070 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прийняло право вимоги за кредитним договором № 6М/2007/840-MKЛ/527 від 18.06.2007 року, який укладений між ПАТ КБ «Надра» та ним. 10.09.2020 року між ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 1009/2К, за умовами якого відповідач прийняв право вимоги за кредитним договором № 6М/2007/840- MKJI/527 від 18.06.2007 року. Таким чином, до ОСОБА_2 перейшли всі права ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» щодо права вимоги до нього за вищезазначеним договором. Станом на 30.09.2020 року, всі вищезазначені виконавчі провадження завершені та будь-яких невиконаних зобов`язань у нього немає. Враховуючи викладене, просить суд зняти арешт з усього нерухомого та рухомого його майна, накладеного постановами головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ у ВП № 42763552, номер запису про обтяження 8857359 та у ВП № 37109780, номер запису про обтяження 8855514.

До початку судового засідання позивачем було подано до суду заяву, в якій він просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Від представника ТзОВ «Українська факторингова компанія» до початку судового засідання також надійшла заява з проханням розгляд справи проводити без його участі, щодо задоволення позову не заперечує.

Відповідач ОСОБА_2 до початку судового розгляду також подав до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у його відсутності, щодо задоволення позову не заперечує.

Представник Другого ВДВС м. Луцька, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причин неявки суду не повідомив.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що 30.07.2007 року між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого, останній був наданий кредит в розмірі 75000 дол. США.

Для забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору між установою банку та ОСОБА_1 було укладено договір поруки № 0/1 від 30.07.2007 року, відповідно до якого, поручитель відповідає перед кредитором за виконання позичальником усіх його зобов`язань (а.с. 24).

25.02.2015 року постановою головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ у ВП № 42763552, відкритому на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-1566/11 про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в користь ПАТ «УкрСиббанк» 536093,67 грн. боргу та 910,00 грн. судового збору, було накладено арешт на все належне йому майно та оголошено заборону на його відчуження.

Окрім того, 25.02.2015 року постановою головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ у ВП № № 37109780 на виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі № 2-3247/10 про стягнення з нього в користь ПАТ КБ «Надра» 530436,27 грн. боргу та 910,00 грн. судового збору, було накладено арешт на нерухоме майно та оголошено заборону на його відчуження.

Вищевказане підтверджується відповідним інформаційним витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 225425754 від 23.09.2020 року (а.с. 16-19).

Судом також встановлено, що 18.02.2019 року між АТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «Українська факторингова компанія» було укладено Договір факторингу № 18/02/1/2019, за умовами якого ТзОВ «Українська факторингова компанія» прийняло право вимоги за Кредитним договором №0 від 30.07.2007 року, та Договором поруки №0/1 від 30.07.2007 року.

Відповідно до довідки ТзОВ «Українська факторингова компанія» № 2903 від 19.02.2019 року, заборгованість за Кредитним договором №0 від 30.07.2007 року погашена у повному обсязі.

05.08.2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» було укладено Договір № GL48N718070 про відступлення прав вимоги, за умовами якого ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» прийняло право вимоги за кредитним договором № 6М/2007/840-MKЛ/527 від 18.06.2007 року, який укладений між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1

10.09.2020 року між ТзОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення прав вимоги № 1009/2К, за умовами якого відповідач прийняв право вимоги за кредитним договором № 6М/2007/840- MKJI/527 від 18.06.2007 року.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що наразі у нього відсутні невиконані зобов`язання перед кредиторами, в інтересах яких було арештоване усе нерухоме та рухоме його майно, накладене постановами головного державного виконавця Другого ВДВС Луцького МУЮ у ВП № 42763552, номер запису про обтяження 8857359 та у ВП № 37109780, номер запису про обтяження 8855514, а також інші невиконанні зобов`язання перед деравою та органом ДВС.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти певні дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до вимог ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення, і може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до п. 6. Наказу Міністерства юстиції України № 512/5 від 02 квітня 2012 року «Про затвердження Інструкції з організації примусового виконання рішень» під час здійснення виконавчого провадження державний виконавець приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, винесення подань, складання актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 03.06.2016 року, при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та / або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно додержуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови від 18.12.2009 року №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема, по справам «Кобець проти України» від 14.02.2008 року, «Берктай проти Туреччини» від 08.02.2001 року, та «Леванте проти Латвії» від 07.11.2002 року неодноразово вказувалось, що «оцінюючи докази, суд застосовує принцип доведення «за відсутності розумних підстав для сумніву», що може бути результатом цілої низки ознак або достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою неспростовних презумпцій».

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст. 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення йде своїм корінням у більш загальний принцип, втілений у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29-30). Втім, це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, спірні арешти були накладені органом ДВС в рамках виконавчих проваджень № 42763552 та ВП № 37109780.

Судом встановлено, що вищевказані виконавчі провадження наразі є завершеними.

Згідно ст. 40 ЗУ «При виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених п. п. 1, 3, 4, 6 ч. 1 ст. 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого ч. 9 ст. 27 цього Закону), 11, 14 і 15 ч. 1 ст. 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.

У свою чергу, ст. 27 ЗУ «При виконавче провадження» передбачені випадки, коли виконавчий збір не стягується.

Разом з тим, стороною позивача в ході судового розгляду не було надано будь-яких доказів того, що за наслідками закриття виконавчих проваджень № 42763552 та ВП № 37109780, останнім було сплачено виконавчий збір, або ж доказів того, за наслідками їх закриття виконавчий збір не стягується.

Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що у разі наявності підстав для зняття арешту з майна, накладеного на підставі постанови органу ДВС, такий арешт як і інші вжиті заходи щодо виконання рішення скасовуються саме виконавцем, який також проводить інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Якщо цього не було зроблено, сторона виконавчого провадження має право оскаржити відповідну бездіяльність державного виконавця за правилами розділу VII ЦПК України.

Такий висновок суду узгоджується з правовою позицією, яка викладена в Постанові Верховного суду від 26.09.2019 року по справі № 607/3894/17, провадження № 61-34202св18.

Враховуючи наведене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про відмову в задоволенні заявлених позовних вимог з огляду на те, що позивачем не надано доказів на підтвердження позовних вимог, а тому в їх задоволенні слід відмовити.

На підставі ст. ст. 15, 16, 391 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження», керуючись ст. ст. 10, 12, 76-81, 89, 141, 247, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія», третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Другий відділ державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів), про зняття арешту з майна - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення в повному обсязі складено 21 грудня 2020 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області В.П. Пушккарчук