Дата документу 29.09.2020 Справа № 552/6987/19
Провадження № 2/554/874/2020
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 вересня 2020 року Октябрський районний суд м.Полтави у складі:

головуючого судді Савченко Л.І.

при секретарі Гаврись В.В.

за участю представника відповідача ФОП ОСОБА_1 ОСОБА_2 , представника третьої особи Колеснікова В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійним договору оренди нерухомого майна, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2019 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до відповідачів ФОП ОСОБА_1 , ФОП ОСОБА_5 , визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, АТ КБ «ПриватБанк», у якому просить визнати недійсним договір оренди нерухомого майна від 25 серпня 2016 року, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 , стягнути з ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що відповідно до укладеного договору №PLOKGK00000110 від 16.10.2007 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 453086,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 33,6 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 жовтня 2017 року. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 16 жовтня 2007 року було укладено договір іпотеки № PLOKGK00000110, згідно з яким в іпотеку надане нерухоме майно, а саме квартири, розташовані за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . Окрім того, в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 16 жовтня 2007 року між ПриватБанк та позивачем було укладено договір поруки. Рішенням Октябрського районного суду від 08 серпня 2008 року по справі №2-4376/08 визнано право власності на об`єкт самочинного будівництва, а саме нежитлове приміщення, що розташоване за адресо: АДРЕСА_3 за рахунок перепланувань квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 (предмет іпотеки). При цьому на теперішній час державна реєстрація права власності на об`єкт самочинного будівництва відповідачем-1 не проведена. У свою чергу, рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 30 вересня 2009 року у справі №2-3500/09 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №PLOKGK00000110 від 16 жовтня 2007 року на підставі договору іпотеки від 16 жовтня 2007 року звернено стягнення на предмет іпотеки за цим договором квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_6 , ціною у 577720 гривень, з яких квартира АДРЕСА_4 шляхом продажу вказаних квартир з укладанням від імені відповідача договорів купівлі-продажу квартир будь-яким способом з будь-якою особою покупцем, з отриманням витягу із Державного реєстру прав власності та наданням позивачеві усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, шляхом продажу цих квартир іпотекодержавцем із застосуванням процедури продажу, встановленої у ст.38 Закону України «Про іпотеку» з початковою ціною продажу у 577720 гривень. Позивач зазначає, що всупереч вимог ч.ч.1, 2 ст.556 ЦК України відповідачем-1 25 серпня 2016 року укладено з відповідачем-2 договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого орендодавець зобов`язався передати в строкове платне користування орендаря приміщення загальною площею 129,5 кв.м. по АДРЕСА_3 . Зокрема, за п.1.3 вказаного договору дане приміщення є власністю відповідача-1 та вільне від прав та претензій третіх осіб. З посиланням на ст.182, ч.4 ст.334, ч.1 ст.759, ст.761 ЦК України позивач стверджує, що вказаний договір оренди містить ознаки фіктивності, оскільки відповідач-2, укладаючи договір та беручи на себе зобов`язання щодо сплати такої суми коштів, не міг не пересвідчитись у відсутності зареєстрованого права власності відповідача-1 на об`єкт нерухомого майна та інших документів, а відтак не міг не знати, що відповідач-1 не виконає свого зобов`язання щодо передачі нежитлового приміщення в користування, що свідчить про штучне створення заборгованості за оспорюваним договором оренди. Вважає, що на момент вчинення правочину сторонами не додержано вимог, встановлених ст.203 ЦК України, а тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України. Так, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартири по АДРЕСА_3 зареєстровано за іншою, ніж відповідач-1 особою. Отже, договір оренди позивач вважає недійсним, оскільки на час його укладення відповідач-1 не мав на нього права власності, і як на об`єкт оренди у встановленому законом порядку, а відтак не мав права укладати такий договір. Окрім того, на момент укладення оспорюваного договору оренди зазначене приміщення як об`єкт цивільного обороту не існувало, речове право на нього зареєстровано не було.

26 грудня 2019 року ухвалою судді Київського районного суду м.Полтави матеріали справи передано на розгляд Октябрського районного суду м.Полтави за підсудністю (а.с.25).

28 січня 2020 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.34-35).

Від відповідача по справі - ФОП ОСОБА_4 до суду надійшла заява про застосування до позовних вимог наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки оспорюваний правочин датований 25 серпня 2016 року, в той час як позивач звернувся до суду з даним позовом 26 грудня 2019 року, тобто через 3 роки 4 місяці з дати укладення оспорюваного правочину, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову (а.с.44).

Відповідач ФОП ОСОБА_1 надав суду відзив на позовну заяву, у якому з позовом не погодився, заперечує проти позовних вимог у повному обсязі з таких підстав. Вважає, що позов заявлено особою, яка не є стороною оскаржуваного правочину, та права і законні інтереси якої не порушені оскаржуваним правочином. Так, договір оренди нерухомого майна від 25 серпня 2016 року був укладений між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_3 не є стороною цього договору. Позивач посилається, що він був поручителем за договором поруки від 16 жовтня 2007 року. Натомість, забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі. Зобов`язання за кредитним договором №PLOKGK00000110 від 16 жовтня 2007 року припинилися 13 вересня 2016 року, у зв`язку з чим припинилися також зобов`язання за договором іпотеки від 16 жовтня 2007 року і договором поруки від 16 жовтня 2007 року. Таким чином, на момент звернення до суду з позовом договір поруки є припиненим більш ніж 3 роки. Крім того, зазначає, що відповідно до п.7.1 та п.7.2 оскаржуваного договору оренди майна від 25 серпня 2016 року строк його дії встановлено до 20 серпня 2019 року. Договір не підлягав автоматичній пролонгації, а тому на момент звернення до суду оскаржуваний договір припинив свою дію. Також позивач не обґрунтував у позовній заяві, і не підтвердив належними доказами, що на момент укладення оскаржуваного правочину у нього існували будь-які права на об`єкт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_3 . Позивач не довів, яке саме його цивільне право було порушено, про захист якого він звернувся до суду, в чому полягає порушення цього права та яким чином права або охоронювані законом інтереси позивача будуть поновлені в результаті задоволення позовних вимог. Вказує, що позивач не довів фіктивності оскаржуваного правочину, оскільки посилається лише на відсутність у момент його укладення державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна, тоді як право власності на предмет оренди у ОСОБА_1 виникло на підставі судового рішення від 08 серпня 2008 року по справі №2-4376/08, яке набрало чинності 19 серпня 2008 року, не оскаржене та не скасоване до цього часу. З огляду на це єдиним законним власником приміщення за адресою: АДРЕСА_3 був та залишається ОСОБА_1 . Тому позивачем не доведено наявність у сторін умислу на укладення фіктивного правочину. У свою чергу, відсутність державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення, яке встановлене судовим рішенням, до того ж, щодо приміщень, що створені в результаті реконструкції придбаних ОСОБА_1 за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу квартир за вказаною адресою, не може позбавляти ОСОБА_1 права власності на них. Крім того, щодо пропуску позивачем строку позовної давності, визначеного ст.257 ЦК України, зазначає, що оспорюваний правочин датований 25 серпня 22016 року, в той час як позивач звернувся до суду з даним позовом 26 грудня 2019 року, тобто через 3 роки 4 місяці з дати укладення правочину, а тому просить застосувати до позовних вимог відповідні правові наслідки та відмовити у задоволенні позовних вимог(а.с.46-49).

Представником позивача адвокатом Плехановим І.О. до суду надані письмові заперечення на відзив відповідача, а також заява про поновлення строку на звернення до суду, за змістом яких просив визнати поважними причини пропуску строку з вимогою про захист свого цивільного права та поновити такий строк, посилаючись на ті обставини, що позивач ОСОБА_3 не міг знати про наявність укладеного між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 договору оренди нерухомого майна від 25 серпня 2016 року. Про його наявність він дізнався лише після отримання ухвали Октябрського районного суду м.Полтави від 17 жовтня 2019 року по справі №554/7684/19, якою відкрито провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , а отже трирічний строк, встановлений ст.257 ЦК України пропущений позивачем не з його вини (а.с.122, 123).

Відповідачем ФОП ОСОБА_1 подано до суду письмові заперечення щодо заяв сторони позивача, в яких зазначив, що позивач жодним чином не спростував тверджень відповідача, викладених у відзиві, що позов заявлено особою, яка не є стороною оскаржуваного правочину, та права і законні інтереси якої не порушені оскаржуваним правочином. Не пояснив, яке відношення позивач ОСОБА_3 має до нежитлових приміщень, які були предметом оренди, чи має він права на вказані приміщення, чи володіє (володів) і користується (користувався) ними тощо. Крім того, ухвала від 17 жовтня 2019 року, на яку посилається представник, не містить жодних згадок про оскаржуваний договір оренди у контексті тверджень про те, що позивачем не пропущений строк позовної давності. Разом із тим, представником допущені процесуальні порушення щодо форми та строків подання згаданих заяв по суті справи (а.с.143-144).

22 червня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залишення позову без розгляду (а.с.113).

27 липня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування із Державної податкової інспекції у м.Полтаві Головного управління ДФС у Полтавській області доказів по справі (а.с.133).

Позивач ОСОБА_3 та його представник адвокат Плеханов І.О. в судове засідання, призначене на 29 вересня 2020 року не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки уповноваженим представником позивача, яка міститься в матеріалах справи (а.с.136). Крім того, суд ураховує, що протягом розгляду справи позивач ОСОБА_3 взагалі не з`являвся у судові засідання, призначені на 03 березня 2020 року, 31 березня 020 року, 06 травня 2020 року, 22 червня 2020 року, 27 липня 2020 року, про дату, час та місце проведення яких повідомлявся у встановленому порядку, у тому числі через свого представника адвоката Плеханова І.О., (а.с.36, 69, 72, 73, 76, 77, 84, 86-87, 90, 91, 100, 101, 105, 106, 114, 115, 136), однак надіслані за вказаною у позовній заяві адресою поштові відправлення з судовими повістками повернулись до суду з відмітками відділу поштового зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання», «адресат відсутній», «за відсутністю адресата». Разом із тим, судові засідання, призначені на 03 березня 2020 року, 31 березня 2020 року, 06 травня 2020 року, 22 червня 2020 року, 27 липня 2020 року, судом неодноразово відкладались з різних причин за клопотаннями як позивача (а.с.94, 95), так і його представника (а.с.62, 78, 112, 134).

Таким чином, суд вживав заходи для сповіщення позивача шляхом направлення повісток, які були отримані його представником для передання позивачу, однак останній явку до суду ігнорував протягом тривалого періоду часу.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що позивач, як сторона, що задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Обов`язком заінтересованої сторони, яким беззаперечно є позивач, який звернувся до суду з позовом, є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії»).

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи, зокрема, у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За таких обставин, судом вжиті достатні заходи щодо належного повідомлення учасників та забезпечення їх участі в розгляді справи.

Відповідач ФОП ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, його представник ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав вказаних у у відзиві.

Відповідач ФОП ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилась, надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.44).

Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» у судовому засіданні при вирішенні спору покладався на розсуд суду, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Беручи до уваги зазначені вище обставини, враховуючи неявку позивача та його представника у судове засідання без поважних причин та неповідомлення ними про причини своєї неявки, суд вважає, що їх нез`явлення за таких обставин не перешкоджає вирішенню спору, а відтак вважає можливим розглянути справу на підставі наявних у справі матеріалів та доказів.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Судова практика Верховного Суду визначає, що як правило власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні відносини. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Так, згідно з ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, 16 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 був укладений договір №PLOKGK00000110, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 453086,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 33,6 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 17 жовтня 2017 року на придбання нерухомості.

Згідно з п.7.1. цього договору відповідач зобов`язався щомісячно у період з 18 по 24 число місяця, здійснювати погашення кредиту, сплачуючи банку кошти у сумі 7377 гривень 57 копійок, погашаючи заборгованість перед банком, яка складається з кредиту, відсотків та комісії (а.с.15-16).

Виконання зобов`язання за вказаним кредитним договором забезпечено договором поруки, який укладено 16 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , відповідно до вимог якого він надав в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_6 , які належать йому на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу (а.с.11).

16 жовтня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М., згідно з яким предметом договору є надання іпотекодавцем ОСОБА_1 в іпотеку нерухомого майна, яким згідно з п.35.3 цього договору є квартира АДРЕСА_7 , що належить відповідачеві на праві власності на підставі договорів купівлі-продажу: квартира АДРЕСА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М. від 16 жовтня 2007 року за №5715, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за №2320284 від 16 жовтня 2007 року, квартира АДРЕСА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М. від 16 жовтня 2007 року за №5722, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за №2420384 від 16 жовтня 2007 року, загальною вартістю 577720 гривень. ЗАТ КБ «ПриватБанк», який має право одержати у разі невиконання ОСОБА_1 своїх зобов`язань за кредитним договором № PLOKGK00000110 від 16 жовтня 2007 року, забезпечених іпотекою, одержати задоволення вимог за рахунок переданих в іпотеку квартир (а.с.13).

Згідно з копією заочного рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 30 вересня 2009 року задоволено позов ЗАТ КБ «ПриватБанк»; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №PLOKGK00000110, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 16 жовтня 2007 року, на підставі договору іпотеки, укладеного 16 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М., звернуто стягнення на предмет іпотеки за цим договором квартиру АДРЕСА_4 та квартиру АДРЕСА_6 , ціно у 577720 гривень, з яких квартира АДРЕСА_4 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М. від 16 жовтня 2007 року за №5717, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за №2420284 від 16 жовтня 2007 року, квартира АДРЕСА_5 належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О.М. від 16 жовтня 2007 року за №5722, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за №2420384 від 16 жовтня 2007 року, шляхом продажу вказаних квартир з укладанням від імені відповідача договорів купівлі-продажу квартир будь-яким способом з будь-якою особою-покупцем, з отриманням витягу із Державного реєстру прав власності та наданням позивачеві усіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, шляхом продажу цих квартир іпотеко державцем закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» із застосуванням процедури продажу, встановленої у ст.38 Закону України «Про іпотеку», з початковою ціною продажу 577720 гривень; зобов`язано ВГІРФО Октябрського РВ ПМУ ГУМВС України у Полтавській області зняти ОСОБА_1 з реєстраційного обліку за адресою: квартира АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_6 ; вирішено питання щодо судових витрат по справі (а.с.17-18).

Разом із тим, відповідно до копії рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 08 серпня 2008 року задоволено позов ОСОБА_1 та визнано за ним право власності на об`єкт самочинного будівництва, а саме нежитлове приміщення, що розташоване по АДРЕСА_3 в складі наступних приміщень: літ. «А-1» «А-2» тамбур літ «а», а саме: коридор 1-1 площею 7,1 кв.м., коридор 1-2 площею 11,0 кв.м., кабінет 1-3 площе 8,7 кв.м., вбиральня 1-4 площею 3,1 кв.м., операційна зала 1-5 площею 33,4 кв.м., внутрішній тамбур 1-6 площею 6,6 кв.м., тамбур 1 площею 7,8 кв.м., приміщення 1-7 площею 20,7 кв.м., архів 1-8 площею 2,50 кв.м.; кабінет 1-9 площею 14,30 кв.м., кабінет 1-10 площею 134,30 кв.м.; зобов`язано КП «Інвентаризатор» зареєструвати за ОСОБА_1 право власності на вищевказане самочинне перепланування (а.с.8).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом установлено, що 25 серпня 2016 року між фізично особою-підприємцем ОСОБА_1 (орендодавцем) з однієї сторони та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендарем) з другої сторони, укладено договір оренди нерухомого майна, відповідно до умов якого орендодавець зобов`язується передати, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування під діяльність, зазначену у п.5.1 Договору, приміщення площе 129,5 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_3 , надалі - приміщення.

Відповідно до п.1.3 вказаного договору зазначено, що приміщення є власністю орендодавця, вільне від прав та претензій третіх осіб.

Згідно з п.п.7.1, 7.2 цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 20 серпня 2019 року. Даний договір не підлягає автоматичній пролонгації (а.с.6-7).

Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, вказує про фіктивність договору оренди приміщень, оскільки сторони договору уклали його без наміру створити правові наслідки.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування заплату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ст.763 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір оренди нерухомого майна був укладений його сторонами 25 серпня 2016 року та діяв до 20 серпня 2019 року, не був пролонгований та на час розгляду цієї справи строк його дії закінчився. При цьому позивачем не надано суду будь-якого підтвердження, що відповідач ОСОБА_1 не міг передати нежитлове приміщення в користування, а відповідач ФОП ОСОБА_4 не користувалась спірними приміщеннями протягом дії вказаного договору, позаяк докази протилежного у матеріалах справи відсутні.

Положеннями ст.202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч.1-2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Відповідно до змісту частин 1 та 2 ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторони не вчиняють жодних дій на виконання такого правочину, суд має ухвалити рішення про визнання правочину недійсним без застосування жодних наслідків.

У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань за договором; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Позивач, котрий звернувся до суду із позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Перевіряючи обставини справи, судом установлено, що на момент укладення оспорюваного правочину нежитлові приміщення перебували у фактичному володінні відповідача ФОП ОСОБА_1 , та в цілому у його власності, оскільки таке право підтверджено судовим рішенням, а відповідно останній мав право передати вказане майно в оренду на власний розсуд, оскільки це відповідає правомочності як власника.

Доказів, які б підтверджували протилежне, позивачем в судовому засіданні не надано.

Так, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.1, 2 ст.319 ЦК України).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Тільки власник майна має право розпоряджатися ним на власний розсуд, у тому числі й укладати договір оренди цього майна.

Згідно вимог ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як вбачається, при укладенні спірного договору оренди нерухомого майна від 25 серпня 2016 року сторонами дотримано усіх істотних умов, що передбачені ст.203 ЦК України.

Факт виконання договору оренди від 25 серпня 2016 року хоча і не підтверджено належними письмовими доказами (платіжні відомості, розписки, чеки, акти), однак не заперечувався сторонами договірних зобов`язань, а саме ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 .

Таким чином, судом установлено, що спірний договір оренди нерухомого майна укладено відповідно до вимог чинного законодавства та мав на меті виконання сторонами договору обумовлених у ньому зобов`язань та використання нежитлових приміщень за призначенням.

Крім того, спірний договір оренди нерухомого майна укладений у той час, коли відповідач ОСОБА_1 був власником нежитлового приміщення, яке є предметом даного договору.

Водночас, як вбачається із долученої відповідачем до матеріалів справи копії заяви ПАТ КБ «Приватбанк» від 17 жовтня 2016 року №20.1.0.0.0/7-20160918/150, ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) виконані умови кредитного договору №PLOKGK00000110 від 16.10.2007 року, укладеного між ним та Банком. У зв`язку з вищевикладеним та у відповідності до п.2 ст.17 Закону України «Про іпотеку» договір іпотеки №PLOKGK00000110 від 16.10.2007 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), посвідчений Шимкою О.М., приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу, 16.10.2007 року, зареєстрований в реєстрі за №5723, та зареєстрована заборона в реєстрі за №5723/13, згідно з яким в якості забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_1 було передане нерухоме майно квартира, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_8 , вважати таким, що припинив дію. На підставі даного повідомлення Банк просить зняти іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме квартири, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_8 , накладену на підставі договору іпотеки №PLOKGK00000110 від 16.10.2007р., укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №5723, та зареєстрована заборона в реєстрі за №5724/123, та вилучити з реєстру Заставну серія ПБ №007353 (а.с.50).

Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання.

Таким чином, посилання позивача на існування зобов`язань перед поручителем за договором поруки від 16 жовтня 2007 року є непереконливими з огляду на те, що відповідно до наведеної норми забезпечувальне зобов`язання має акцесорний, додатковий до основного зобов`язання характер і не може існувати саме по собі.

Як зазначено вище, умови кредитного договору №PLOKGK00000110 від 16 жовтня 2007 року виконані 13 вересня 2016 року, у зв`язку з чим припинили свою дію також зобов`язання за договором іпотеки від 16 жовтня 2007 року і договором поруки від 16 жовтня 2007 року.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, чинним законодавством визначено спеціальний порядок і підстави зняття заборони відчуження предмета іпотеки (припинення обтяження). Зокрема однією із підстав є припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору.

Щодо позовних вимог про визнання недійсним даного договору суд зазначає про таке.

Відповідно до абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Безпідставність заявлених вимог підтверджується тим, що позивач ОСОБА_3 не був стороною спірних правовідносин і йому не належить право визнання цього договору недійсним. Позивач не надав жодних належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між сторонами вчинено правочин без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином, що воля сторін не була спрямована на встановлення цивільно-правових відносин, які передбачені укладеним між ними договором.

Позивачем взагалі не обґрунтовано і не підтверджено належними і допустимими доказами, що на момент укладення згаданого правочину у нього існували будь-які права на об`єкт нерухомого майна нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_3 . Також позивач не конкретизував, яке саме його цивільне право було порушено відповідачами при здійсненні ними вказаного правочину, про захист якого він звернувся до суду, і в чому полягає порушення такого права.

У позовній заяві взагалі не зазначено, чи має позивач будь-які права на вказані нежитлові приміщення, які були предметом оренди, право володіння та (або) користування ними тощо.

Натомість, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину недійсним посилається тільки на бланкетні вимоги закону щодо фіктивності, але не доводить факт укладання правочину що, на його думку, є фіктивним; спрямованість волі сторін в указаному правочині та відсутність у сторін такої мети, відсутність між сторонами прав та обов`язків, що передбачені укладеним правочином.

Крім того, відповідачем спростовуються доводи позовної заяви про те, що на час укладення договору оренди ОСОБА_1 не мав права власності на майно, оскільки з наявних у справі матеріалів видно, що право власності на об`єкт нерухомого майна визнано за ним на підставі рішення суду ще у 2008 році.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

При цьому, однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до положень ст.ст.13, 43 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст.76 ЦПК України).

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Проаналізувавши надані сторонами докази у повній сукупності, в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивачем не наведено належних та допустимих доказів фіктивності укладеного спірного правочину. Посилання позивача на фіктивність правочину з наведених ним підстав, спростовуються дослідженими та проаналізованими у судовому засіданні письмовими доказами.

Суд не бере до уваги посилання позивача, про те, що відповідач ФОП ОСОБА_4 , укладаючи спірний договір та беручи на себе зобов`язання щодо сплати такої суми коштів, не могла не пересвідчитись у відсутності зареєстрованого права власності відповідача ФОП ОСОБА_1 на об`єкт нерухомого майна та інших документів, і що останній не виконає свого зобов`язання щодо передачі нежитлового приміщення в користування, що на думку позивача, свідчить про штучне створення заборгованості за оспорюваним договором оренди, оскільки вказані обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, позаяк до суду не надано будь-яких доказів на обгрунтування вказаних тверджень.

Право власності на вказане майно визнано за відповідачем на підставі рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 08 серпня 2008 року, яке набрало законної сили та є чинним.

Даним рішенням було вирішено питання щодо права власності на нерухоме майно нежитлові приміщення, щодо яких останній самочинно закінчив перепланування та добудову, а саме придбаних за договорами купівлі-продажу квартир АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 , які на той час знаходились в стані реконструкції.

Доказів того, що майно вибуло до іншого власника суду не представлено, а доводи відповідача ФОП ОСОБА_1 з цього приводу не були спростовані.

Крім того, посилання сторони позивача на створення штучної заборгованості є безпідставними, оскільки орендодавцем факт отримання грошових коштів не заперечувався. Разом із тим, оспорювання суми грошових коштів не є предметом розгляду даного спору.

Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що договір оренди вчинений лише для виду і з метою збереження майна за ОСОБА_1 , оскільки з письмових доказів встановлено, що він укладав договір оренди приміщень з метою підприємницької діяльності (а.с.5, 7, 30, 31), й використовував його за призначенням.

Твердження позивача ОСОБА_3 , що оспорюваний договір оренди не відповідає вимогам законодавства є безпідставними та юридично неспроможними, оскільки не підтверджуються матеріалами справи.

Хибними є посилання позивача на ст.203 ЦК України (загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину), оскільки вони під час судового засідання не доведені, адже, з аналізу норми статті 234 ЦК України вбачається, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, чого позивачем не доведено, про що зазначено вище.

Крім того, спірний договір оренди не може бути визнаний недійсним, оскільки його розірвання порушуватиме права сторін договору.

Отже, позивачем, в силу положень ст.ст.76-81 ЦПК України не надано суду переконливих доказів того, що договір оренди нежитлового приміщення, укладений 25 серпня 2016 року між ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4 містить ознаки фіктивності.

При цьому, лише той факт, що власник орендованих приміщень не зареєстрував право власності на спірне майно само по собі не свідчить про фіктивність оспорюваного договору оренди.

Інших доказів, які б свідчили про наявність ознак недійсності цього договору позивачем до матеріалів справи на надано.

Зважаючи на це, суд не знаходить підстав для визнання договору оренди нерухомого майна від 25 серпня 2016 року недійсним, оскільки протягом судового розгляду не підтвердились обставини, які б указували на ознаки його фіктивності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачами його прав та законних інтересів, у зв`язку з укладеним договором, в якому позивач навіть не є стороною, а тому заявлені позивачем вимоги є безпідставними.

Що стосується заяв відповідачів про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивача, суд зазначає про таке.

Як встановлено судом, оспорюваний договір був укладений 25 серпня 2016 року.

Відповідно до ст.256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (пункт 5).

Статтею 267 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4).

З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивача, про захист яких він просить у позові, відповідачами не порушено, і суд відмовляє позивачу у позові по суті в зв`язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає.

Аналізуючи в сукупності надані докази, досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із обставин, підтверджених доказами, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Тобто вимоги позивача ОСОБА_3 про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна від 25 серпня 2016 року є необґрунтованими та недоведеними, у зв`язку з чим не підлягають задоволенню за вищевикладеними підставами.

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 141, 229, 247, 263-265, 268, 289, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 , Фізичної особи підприємця ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про визнання недійним договору оренди нерухомого майна - відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до Полтавського апеляційного суду через Октябрський районний суд м. Полтави шляхом подання протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Позивач ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_9 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач Фізична особа підприємець ОСОБА_1 , місце знаходження: АДРЕСА_10 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Відповідач Фізична особа підприємець ОСОБА_4 , місце знаходження: АДРЕСА_11 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1 Д, , рахунок № НОМЕР_4 , МФО №305299

Повне рішення складено 02 жовтня 2020 року.

Суддя Л.І.Савченко