ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1983/20Головуючий по 1 інстанції
Справа №711/2740/20 Категорія: 301000000 Казидуб О. Г.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 грудня 2020 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії:

суддів Вініченка Б.Б., Бондаренка С.І., Храпка В.Д.

за участю секретаря Чуйко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мовчан О.М. на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 жовтня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особи: Центральний відділ державної виконавчої служби м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності та звільнення майна з під арешту, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2020 року позивач звернулася в суд із даним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що вона в березні 2019 року вирішила скористатися Урядовою програмою «Теплих кредитів» для утеплення свого будинку. З цього приводу вона звернулась до уповноважених на видачу «теплих» кредитів в рамках програми до державного банку «Укргазбанк», де їй був наданий перелік необхідних документів для отримання кредиту. Вона звернулась до приватного нотаріуса для отримання витягу про право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до отриманого витягу № 161734500 від 01 квітня 2019 року вбачається, що в єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис від 06.06.2013 року за № 1235323 про накладення арешту на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , яке на момент винесення запису належало їй на праві приватної власності, відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 18 лютого 2011 року.

Запис внесений до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна відповідно до Постанови від 23 квітня 2013 року Центрального відділу ДВС Черкаського міського управління юстиції ВП № 31805508.

Відповідно до Постанови від 23 квітня 2013 року накладено арешт та заборону відчуження на житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , на підставі виконавчого документу виданого Придніпровським районним судом.

Накладення арешту та заборона відчуження майна за адресою АДРЕСА_1 було здійснено на належне їй на праві приватної власності майно.

Позивач зазначає, що постанову від 23.04.2013 року про накладення арешту на будинок їй не вручали. В даному випадку вона вважає, що строк на звернення до суду нею не пропущений, так як про існування арешту вона дізналась тільки після отримання витягу у приватного нотаріуса 01.04.2019 року.

Також, позивач вказує, що вона не є учасником виконавчого провадження ВП № 31805508, а тому вважає, що її право власності є порушеним і підлягає захисту.

Зазначає, що арешт майна за адресою АДРЕСА_1 від 23 квітня 2013 року є незаконним, виходячи з того, що будинок, на який накладено арешт належить на їй праві приватної власності відповідно до нотаріально засвідчуваного договору дарування від 18 лютого 2011 року.

Просить суд визнати право власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 21032406, за нею на підставі договору дарування житлового будинку від 18 лютого 2011 року; зняти арешт та заборону на відчуження майна домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 21032406, що накладений відповідно до Постанови ВП № 31805508 Центральним відділом ДВС Черкаського міського управління юстиції від 23 квітня 2013 року.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 жовтня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Судове рішення мотивовано тим, що ОСОБА_1 право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 вже набуто за договором дарування, а тому вимоги позивача в цій частині не підлягають задоволенню.

Крім того, враховуючи те, що обтяження, припинити чинність яких просить позивач, накладено у виконавчому провадженні, яке на даний час знаходиться на виконанні у відділі ДВС, суд дійшов висновку, що позивач повинна звертатися зі скаргою на дії або бездіяльність державного виконавця в порядку визначеному розділом, а не в порядку позовного провадження.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Мовчан О.М. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що рішення суду є незаконним і необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а тому просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В мотивування поданої апеляційної скарги, крім доводів викладених у позовній заяві вказує, що ОСОБА_1 не є учасником або стороною виконавчого провадження ВП №31805508, тому відповідно до ст.ст. 14, 15, 19 Закону України «Про виконавче провадження» у неї відсутні права та обов`язки сторони або учасника виконавчого провадження, щодо звернення до виконавця.

Зазначає, що даний спір належить розглядати в порядку позовного провадження, що узгоджується із висновками викладеними у постанові ВП ВС від 11.12.2019 року у справі №826/12775/15, у постанові ВП ВС від 22.01.2020 року у справі №340/25/19, у постанові ВП ВС від 21.08.2019 року у справі №911/1247/18, у постанові ВП ВС від 06.02.2019 року у справі №815/4232/17, у постанові ВП ВС від 22.04.2019 року у справі №757/53656/17-а.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги доходить наступних висновків.

Згідно до вимог частин 1 та 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Оскаржуване судове рішення не відповідає зазначеним вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 18 лютого 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено Договір дарування жилого будинку, посвідченого державним нотаріусом Другої черкаської державної нотаріальної контори Фіщук С.О.

Відповідно до п. 1 Договору ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_5 ОСОБА_6 прийняла у дар жилий будинок з надвірними спорудами та з незавершеним будівництвом, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 Договору цей жилий будинок з надвірними спорудами належить дарувальнику ОСОБА_2 на підставі рішення суду, ухваленого Придніпровським районним судом м. Черкаси, 12.10.2007 року, Договору купівлі-продажу, посвідченого Фіщук В. Я., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу, 17.02.2001 року за р. № 891 та зареєстрованих у Черкаському інвентар бюро за р. № 8893,58.

Відповідно до п. 7 Договору право власності на зазначене майно у обдарованого виникає з моменту його прийняття. Обдарований свідчить, що дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього Договору після його підписання та нотаріального посвідчення.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 просить зняти арешт та заборону на відчуження майна (домоволодіння), який накладений відповідно до Постанови ВП № 31805508 Центральним відділом ДВС Черкаського міського управління юстиції .

Також, відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 161734500 від 01.04.2019 на будинок з незавершеним будівництвом за адресою: АДРЕСА_1 накладено обтяження у вигляді арешту нерухомого майна. Даний арешт зареєстрований 06.06.2013, підставою виникнення обтяження зазначено: постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 31805508, виданий 23.04.2013, видавник Центральний ВДВС Черкаського МУЮ; лист, серія та номер:25222, виданий 24.04.2013, видавник: Центральний ВДВС Черкаського МУЮ.

Відповідно до постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.04.2013 року держаним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції Первухіною Г. С. при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-181 виданого 23.12.2011 Придніпровським районним судом м. Черкаси про стягнення солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ВАТ «ВТБ Банк» заборгованість в сумі 951520,18 грн. накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 . В судовому засіданні встановлено, що даний будинок є заставним майном по іншій цивільній справі.

Частиною четвертою статті 41 Конституції України і статтею 32 ЦК України визначено непорушність права власності.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до частини першої статті 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час пред`явлення позову, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Як роз`яснено у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що домоволодіння по АДРЕСА_1 належить їй на праві приватної власності на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 18 лютого 2011 року.

Відповідно до статей 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором.

Пунктом 7 договору дарування від 18 лютого 2011 року встановлено, що право власності на зазначене майно у обдаровуваної виникає з моменту його прийняття. Обдаровувана свідчить, що дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання оригінального примірника цього договору після його підписання та нотаріального посвідчення.

Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України).

Системний аналіз статей 346 717, 719,722 ЦК України і положень договору дарування укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , дають підстави для висновку про те, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обдарованого в момент прийняття дарунку, під яким розумілося отримання примірника нотаріально посвідченого договору дарування. Після укладення договору дарування право власності у ОСОБА_2 на домоволодіння по АДРЕСА_1 припинено.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до частини першої статті 722 ЦК України та умов договору дарування, однак обмежений у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту реєстрації права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання права власності на даний будинок за позивачем, оскільки право власності на нього нею набуто за договором дарування, а тому відсутні підстави для повторного визнання за нею права власності на вказане нерухоме майно.

Водночас колегія суддів звертає увагу на наступне.

При зверненні до суду позивач визначила відповідачем ОСОБА_2 , та третіми особами Центральний відділ державної виконавчої служби м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» судам роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, як треті особи у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор.

Відповідно до статті 59 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час пред`явлення позову, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) зазначено, що «вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися господарським судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору».

Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України).

Згідно з ст. 50 ЦПК України, позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

Суд першої інстанції не залучав до участі у розгляді справи в якості співвідповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ВАТ «ВТБ Банк».

На стадії апеляційного розгляду апеляційний суд позбавлений права відповідно до частини 1 статті 51 ЦПК України залучати осіб до участі у розгляді справи і не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування судового рішення.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мовчан О.М. задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 15 жовтня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 грудня 2020 року.

Судді: