ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 грудня 2020 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 734/1822/19

Головуючий у першій інстанції Бузунко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1040/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого судді Губар В.С.,

суддів Скрипки А.А., Харечко Л.К.

Позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»

Відповідач ОСОБА_1

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без повідомлення учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

місце ухвалення судового рішення смт Козелець Чернігівської області

дата складання повного тексту судового рішення 01 липня 2020 року

УСТАНОВИВ:

У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 12063,07 грн. за кредитним договором № б/н від 29.11.2010 року.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг та підписав заяву б/н від 29.11.2010 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

ОСОБА_1 отриманий кредит не погашав, внаслідок чого станом на 11.04.2019 року утворилась заборгованість у сумі 12063,07 грн.

Позивач просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість, яка складається із заборгованості: за тілом кредиту 3585,31 грн., за простроченим тілом кредиту 2111,79 грн., нарахованої пені за прострочене зобов`язання 4565,35 грн., нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., штрафу (фіксована частина) 500 грн., штрафу (процентна складова) 550,62грн.

Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2020 року в задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що підписана відповідачем Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» засвідчує, що при укладенні кредитного договору відповідач був повідомлений про умови кредитування, у тому числі щодо сплати відсотків, пені та комісії.

Апелянт зазначає, що на підставі анкети-заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» за № НОМЕР_1 зі встановленим кредитним лімітом у сумі 4000 грн., яка була перевипущена на картку № НОМЕР_2 , а відповідач здійснив активацію карток та користувався ними, отримував кредитні кошти з власної ініціативи, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами - випискою по карткових рахунках, що є первинним бухгалтерським документом, та розрахунком заборгованості.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 923/760/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 642/5533/15-ц, від 19 вересня 2019 року у справі № 127/7543/17, від 23 грудня 2019 року у справі № 375/250/18, де визначено, що відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, оскільки таких договір є договором приєднання і жодного підпису відповідача під публічно розміщеними умовами та правилами законом не вимагає.

Встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав підстав відмовляти у стягненні фактично отриманих коштів за тілом кредиту(поточним та простроченим).

Апелянт вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про відмову у стягненні штрафу, враховуючи, що відповідачем підписана Довідка про умови кредитування та погоджено всі істотні умови договору, в тому числі і щодо сплати неустойки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк», а рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2020 року без змін. Зазначає, що не укладав жодних кредитних договорів з АТ КБ «ПриватБанк» у 2010 році та не був ознайомлений з Правилами надання банківських послуг та умовами кредитування АТ КБ «ПриватБанк». Вказує на те, що анкета-заява датована 29 листопада 2010 року, а згідно наданих банком розрахунків убачається, що рух коштів здійснювався лише після листопада 2015 року - після отримання ним картки. Відповідач ОСОБА_1 наголошує, що у позивача відсутні будь-які докази на підтвердження отримання ним картки у 2010 році.

Згідно із частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У зв`язку з наведеним, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Датою постановлення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч.1,2 ст. 367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пунктом 3 статті 376 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відмовляючи у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження отримання відповідачем кредитної карти в 2010 році з зазначенням строку її дії, а надана інформація про отримання картки в 2015 році не дає підстави стверджувати, що мав місце її перевипуск.

Дані, розміщені у витягу з технічного програмного комплексу банку щодо строку дії карток, в яких вказано строк дії випущених карток в 2015 та 2017 роках, не можуть бути доказом того, що в 2010 році відповідачу видавалася кредитна картка з певним строком дії. Відповідно, за відсутності вказаних доказів, не може йти мова про існування тих кредитних відносин, на підставі яких банком подано позов.

За висновком суду, відомості про кредитування з 2010 року по 2015 рік в матеріалах справи відсутні, а при цьому, вимоги до відповідача пов`язані саме з невиконанням умов договору від 29 листопада 2010 року.

Судом першої інстанції встановлено, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами факт отримання у 2010 році картки відповідачем, а також строк її дії, тому вважає, що видані в 2015 та 2017 році кредитні картки не можуть бути належними та допустимими доказом існування заборгованості відповідача на підставі договору, укладеного в 2010 році, що є підставою відмови у позові.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції апеляційний суд повністю погодитись не може, ураховуючи наступне.

Апеляційним судом встановлено, що 29.11.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом подання відповідачем анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Також відповідачем 29.11.2010 року підписана довідка про умови кредитування з використанням платіжної карти «Кредитка Універсальна» 30 днів пільгового періоду, у якій визначено відсоткову ставку за користування кредитом (т.1 а.с. 46, т. 2 а.с.128).

З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_1 отримання банківської карти та користування кредитом у 2015 році не заперечує (а.с. 88а-91) і до банку із заявою про закриття карткового рахунку не звертався.

Свою позовну заяву про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості, банк обґрунтовував тим, що за кредитним договором б/н від 29.11.2010 р. відповідач отримав кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, проте свій обов`язок з повернення кредиту не виконує, внаслідок чого станом на 11.04.2019 року утворилась заборгованість у розмірі 12063,07 грн.

До позову Банком додано Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с. 49-63 Т. 1), які відповідачем не підписані.

Вирішуючи даний спір, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України передбачено обов`язок позичальника повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками за користування кредитом та пеню.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 29.11.2010 року, посилався на Умови та Правил надання банківських послуг та Тарифи банку, які розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms як невід`ємні частини спірного договору.

За приписами частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19) дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Колегія суддів вважає, що у цьому випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (29 листопада 2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (24 травня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг у будь-якій редакції, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та комісї за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) та комісії за порушення термінів виконання договірних зобов`язань, а тому вимоги банку про стягнення заборгованості по пені та комісії задоволенню не підлягають.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Як встановлено апеляційним судом, за довідкою АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_1 згідно кредитного договору отримав кредитні картки 19.11.2015 р. № НОМЕР_1 зі строком дії 09/18 та 16.02.2017 р. № НОМЕР_2 зі строком дії 05/20 (т.1 а.с. 182 зворот ). Отримання цих кредитних карток та користування кредитними коштами у період з 19.11.2015 р. по квітень 2019 року відповідачем не спростовано. Отже, між сторонами існували цивільно-правові договірні правовідносини і користування відповідачем кредитними коштами документально підтверджено.

Проте, зважаючи, що позивачем не доведено належними і допустимими документальними доказами отримання відповідачем кредитних карток до 19.11.2015 року, відсутні підстави у стягненні з відповідача заборгованості з 2010 року у заявленому у позові розмірі 12063,07 грн.

В матеріалах справи наявна довідка від 29.11.2010 року про умови кредитування з використанням кредитної карти «Універсальна, 30 днів, пільговий період», у якій визначено базову місячну відсоткову ставку на залишок непростроченої заборгованості за кредитом у розмірі 3% і ця довідка підписана відповідачем ОСОБА_1 (т.2 а.с. 128 ). Тобто, підписавши вказану довідку, відповідач погодився, що відсоткова ставка за користування кредитом становить 36% за рік.

Згідно наданого позивачем 11.12.2020 року розрахунку кредитна заборгованість ОСОБА_1 станом на 11 квітня 2019 року складає 249,35 грн. (тіло кредиту 198,32 грн. та непогашені відсотки 51,03 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 .

Таким чином, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача нарахованої позивачем суми заборгованості з тіла кредиту та відсотків є помилковим, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 249,35 грн.

У задоволенні решти позовних вимог належить відмовити.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню на суму 249,35 грн (що становить 2,07 % від 12063,07 грн.), у матеріалах справи наявні належні докази понесення позивачем витрат по сплаті судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та апеляційний розгляд справи, то відповідно з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 39,76 грн (1921 грн х 2,07 %) за розгляд справи судом першої інстанції, 59,65 грн. (2881,50 грн х 2,07 %) за апеляційний розгляд справи).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Козелецького районного суду Чернігівської області від 25 червня 2020 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (вул. Грушевського, буд. 1Д, м. Київ; ) 249 грн. 35 коп. заборгованості за кредитним договором № б/н від 29 листопада 2010 року.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» 39 грн. 76 коп. судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції та 59 грн. 65 коп. за апеляційний розгляд справи.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: