Справа № 640/2987/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2019 рокуКиївський районний суд міста Харкова в складі:
головуючого судді - Сенаторова В.М.,
при секретарі - Явнюк К.Р.,
за участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові у режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про витребування із чужого незаконного володіння, визнання виконаним зобов'язання, зобов'язання вчинити певні дії, зняти обтяження та стягнення збитків, -
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 28.11.2018 року на підставі статті 55 ЦПК України залучено до участі у справі Акціонерне товариство «Мегабанк» як правонаступника Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» у якості відповідача по справі.
Позивач зазначив, що відповідно до п. 6.11. іпотечного договору на період дії іпотечного договору документи, що підтверджують право власності позивача на квартиру були передані ним відповідачу.
27.11.2017 року позивач сплатив відповідачу в повному обсязі заборгованість за кредитним договором в розмірі 218 756,15 грн. та звернувся до ПАТ «Мегабанк» з заявою про надання довідки про відсутність заборгованості, зняття обтяження з квартири та повернення оригіналів документів на квартиру. Однак, відповідач не виконав викладені у заяві позивача вимоги. А відсутність у позивача оригіналів документів та наявність обтяження унеможливлюють реалізацію належної йому квартири.
За умовами договору завдатку ОСОБА_1 повинен був в термін до 20.12.2017 року передати оригінали документів на квартиру, що перебувала в іпотеці у відповідача, та укласти договір купівлі-продажу квартири. Ціна продажу квартири була визначена в розмірі 330000,00 грн. За рахунок отриманих від продажу квартири коштів позивач сподівався сплатити заборгованість за кредитним договором, але, ігнорування банком вимог позивача призвело до неможливості укласти договір купівлі-продажу та реалізувати майно-квартиру.
В судових засіданнях ОСОБА_1 підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача за довіреністю ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення та просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.
В обґрунтування своїх заперечень представник зазначила, що відповідач жодним чином не порушував права та інтереси позивача.
Також представник вказала, що позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог; що відповідач не є в розумінні ст. 387 ЦК України особою, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа майном позивача, що виключає можливість застосування зазначеної статті до спірних правовідносин; що захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, державних та суспільних інтересів можливий лише у спосіб, визначений законом або договором; що захист права або інтересу шляхом зобовязання відповідача вчинити певні дії можливий лише при встановленні законом або договором обовязку відповідача діяти певним чином та при невиконанні ним відповідного обовязку; що відсутнє порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод та інтересів позивача, що виключає можливість задоволення заявлених вимог; що відповідно до п. 6 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до субєкта державної реєстрації прав або нотаріуса, а відповідач не входить до складу субєктів державної реєстрації прав, не є державним реєстратором, та не наділений їх повноваженнями; що договір задатку, укладений 15.11.2017 р. між позивачем ОСОБА_5 є недійсним в силу закону (нікчемний правочин) та відповідно до ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків; що позивачем не доведено та не підтверджено жодним доказом: завдання йому збитків, протиправної поведінки відповідача, причинного звязку між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача шкоди і його вини.
Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги ОСОБА_1 такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав.
Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:
1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;
2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;
3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;
5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;
6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.
Згідно зі ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Під час судового розгляду встановлено, що 02.10.2015 року між ОСОБА_1 та Публічним акціонерним товариством «Мегабанк» був укладений іпотечний договір № 26П/2014-з-1, відповідно до умов якого ОСОБА_1 у забезпечення виконання своїх зобовязань за кредитним договором № 26П/2014 від 13.05.2014 р. передав в іпотеку ПАТ «Мегабанк» двокімнатну квартиру №26, яка розташована за адресою: Миколаївська область, м. Миколаїв, проспект Жовтневий, будинок 14-А загальною площею 45,8 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м.
Відповідно до п. 6.11. іпотечного договору на період дії іпотечного договору документи, вказані в п. 1.2. Договору, та технічна документація на предмет іпотеки у день укладання Договору передаються Іпотекодержатедю, про що складається акт приймання-передачі.
Статтею 387 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.
Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.
Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.
Отже, з урахуванням вказаних норм, наявність між сторонами договірних відносин, в тому числі воля позивача, що виражена в п. 6.11. іпотечного договору, виключає можливість застосування до спірних правовідносин ст.ст. 387, 388 ЦК України.
Також, суд наголошує, як підтверджується матеріалами справи, позивачем з урахуванням вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду доказів передачі відповідачу документів, що ним витребовуються, зокрема акту приймання-передачі відповідачу документів, передбаченого умовами іпотечного договору, тобто не доведено та не підтверджено факту передачі документів відповідачу.
Проти вказаного факту позивач в судовому засіданні не заперечував.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про витребування із чужого незаконного володіння документів не підлягають задоволенню.
За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 3 Цивільного кодексу України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договір є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Статтею 599 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобовязання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Отже, у відповідності до положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, є документи первинного бухгалтерського обліку та інформація з регістрів бухгалтерського обліку, оформлені у відповідності до вимог зазначеного Закону.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
З урахуванням того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження виконання кредитних зобовязань, зокрема виписок з особового рахунку позивача на підтвердження виконання ним кредитних зобовязань й відсутності заборгованості за кредитним договором, та припинення іпотеки, суд приходить до висновку про недоведеність належними та допустимими доказами виконання позивачем зобовязань за кредитним договором № 26П/2014 від 13.05.2014 року та іпотечним договором № 26П/2014-з-1 від 02.10.2015 р., у звязку з чим заявлені вимоги не підлягають задоволенню.
Також, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо зобовязання відповідача надати довідку не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Так, відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК.
Судова практика Верховного Суду визначає, що як правило власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні відносини.
Статтею 19 Конституції України визначено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
З огляду на встановлені засади правового порядку в Україні, характер наявних між сторонами кредитних правовідносин, недоведеність позивачем заявлених до відповідача вимог щодо зобовязання вчинити певні дії, недоведеність виконання позивачем кредитних зобовязань, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо зобовязання відповідача надати довідку про відсутність заборгованості, також не підлягають задоволенню.
Щодо заявлених позивачем вимог про зняття обтяження та вилучення запису про іпотеку з нерухомого майна судом встановлено наступне.
Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що:
-державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно;
-Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про обєкти та субєктів таких прав;
-заявник: власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких
виникло, перейшло чи припинилося речове право, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав;
-обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору.
Згідно ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» організаційну систему державної реєстрації прав становлять:
1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи;
2) субєкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані субєкти;
3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).
Виконавчі органи сільських, селищних та міських рад (крім міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення) набувають повноважень у сфері державної реєстрації прав відповідно до цього Закону у разі прийняття відповідною радою такого рішення.
Законом України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » визначено, що державну реєстрацію прав здійснюють субєкти державної реєстрації прав та державні реєстратори.
В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач не входить до складу субєктів державної реєстрації прав, не є державним реєстратором, та не наділений їх повноваженнями.
Згідно з п. 6 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету міністрів України від 25.12.2015 р. № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до субєкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.
З урахуванням норм ст. 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання, або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Відповідно до п. 11 Постанови Верховного суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення » оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Як встановлено в ході судового розгляду позивач не звертався до субєкта державної реєстрації прав або нотаріуса, що наділені повноваженнями на вчинення дій в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та вилучення записів щодо обтяжень нерухомого майна, з відповідною заявою з метою зняття обтяження та вилучення запису про іпотеку.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено порушення відповідачем його прав та інтересів, а тому заявлені позивачем вимоги щодо зняття обтяження та вилучення запису про іпотеку не підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про стягнення збитків, в ході розгляду справи судом було встановлено наступне.
15.11.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 був підписаний Договір завдатку.
Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, завдатком.
Згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання.
З аналізу норм чинного законодавства, вбачається, що внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно виникати на підставі договору.
Тобто до укладення договору купівлі-продажу немає зобовязань сторін, тож і порушити їх неможливо, а укладення договору завдатку до виникнення зобовязань суперечить сутті та правовому змісту завдатку, як способу забезпечення виконання зобовязання, оскільки завдатком можна забезпечити лише ті зобовязання, що існують.
Окрім того, умовами договору завдатку визначено наступне: Пункт 1.1. Сторони домовилися про передачу права власності на нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру № 26, загальною площею 45,8 кв.м., житловою площею 28,5 кв.м., знаходиться за адресою; м. Миколаїв, пр.. Богоявленський (Жовтневий), будинок 14а, та належить Продавцю на підставі Договору купівлі-продажу квартири № 859 від 20.05.2014 р., посвідченого Приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (далі в тексті «Майно»), шляхом укладення (оформлення) нотаріального договору купівлі-продажу (надалі «Договір-2») не пізніше 20 грудня 2017 року.
Пункт 1.2. Договірна ціна ОСОБА_4 складає 330000 (триста тисяч) гривень 00 копійок.
Пункт 2.2. Продавець до укладення Договору -2 на період дії цього Договору -1 не має права змінювати без письмової згоди Покупця умов відчуження ОСОБА_4 і укладення Договору -2.
Пункт 2.3. Продавець при укладенні Договору -2 сплатить держмито в розмірі 1% від вартості ОСОБА_4, вказаної у п. 2 цього Договору -1.
Пункт 2.5. При укладенні Договору - 2, Покупець сплатить відрахування в фонд пенсійного страхування в розмірі 1% від вартості ОСОБА_4.
Пункт 2.6. При укладенні Договору - 2 витрати по нотаріальному оформленню Договору -2 сплачує Покупець.
Пункт 2.7. Сторони зобовязуються 20 грудня 2017 р. особисто або в особі належним чином уповноваженого представника прибути у місце і час для підписання Договору - 2, маючи при собі наступні документи: а) паспорт; б) цей Договір -1; в) інші документи при необхідності (в т.ч., але не виключно, довіреність на уповноваженого представника).
Виходячи зі змісту договору завдатку, його умов, визначених сторонами, та положень ст.ст. 546, 570 ЦК України, суд прийшов до висновку, що по своїй правовій суті фактично даний договір є попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна квартири.
Статтею 235 ЦК України визначено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.
Згідно ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Статтею 635 ЦК України визначено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Отже, з огляду на викладене та вимоги вказаних норм, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 фактично був підписаний попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, який підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню, чого сторонами договору зроблено не було.
Стаття 220 ЦК України визначає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Верховний Суд України в рішенні від 06.02.2008 року зазначив, що відповідно до вимог статей 635, 657 ЦК попередній договір купівлі-продажу квартири має бути укладений у письмовій формі з обовязковим нотаріальним посвідченням, оскільки основний договір укладається у формі з обовязковим нотаріальним посвідченням, попередній договір укладається у формі, встановлений для основного договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ЦК).
Таким чином, з урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що договір завдатку, підписаний 15.11.2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5, є недійсним в силу закону та відповідно до ст. 216 ЦК України не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю.
Крім того, суд зауважує, що доводи позивача з посиланням на ст.ст. 22, 1166 ЦК України щодо завдання йому відповідачем збитків не знайшли свого підтвердження та були спростовані в ході розгляду справи.
Так, відшкодування збитків (упущеної вигоди) є видом цивільно-правової відповідальності.
Згідно зі статтею 22 ЦК України збитками є:
-втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);
-доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992р. №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» шкода, заподіяна особі та майну громадянину, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.
Також важливим є те, що відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК України, при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Отже, якщо кредитор не вжив достатніх заходів направлених на запобігання виникнення збитків чи зменшення збитків то шкода з боржника не стягується
Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести факт: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний звязок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обовязковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати обєктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обовязок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини.
Таким чином, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.
При цьому на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків і причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками.
Крім того, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК України.
Частина 2 ст. 1193 ЦК України визначає, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується.
В ході розгляду справи, позивачем не доведено, а матеріалами справи не підтверджено наявності складу цивільного правопорушення, а саме: завдання позивачу заявлених до стягнення з відповідача збитків, неправомірність поведінки відповідача та протиправність дій відповідача, наявності причинно-наслідкового зв'язку, вини відповідача, у зв'язку із чим суд, з урахуванням вказаних норм приходить до висновку про необґрунтованість вимог позивача та відмову в задоволенні позовних вимог щодо стягнення збитків.
Таким чином, в ході розгляду справи судом встановлено, що позивач не довів факту порушення його особистих прав та охоронюваних законом інтересів діями відповідача, що є його обовязком відповідно до засад змагальності процесу, у звязку з чим суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.
Керуючись Конституцією України, ст.ст. 2, 3, 5, 6, 7, 9, 10, 11, 12, 13, 81, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст. 3, 11, 15, 16, 22, 202, 215, 220, 235, 387, 388, 526, 546, 570, 599, 626, 623, 629, 635, 657, 1054, 1166, 1193 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд, -
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Мегабанк» про витребування із чужого незаконного володіння, визнання виконаним зобов'язання, зобов'язання вчинити певні дії, зняти обтяження та стягнення збитків - відмовити в повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено у встановленому порядку до Апеляційного суду Харківської області протягом 30 днів з дня складення повного тексту рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Суддя -