Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 711/5328/16-ц

провадження № 61-18126св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: приватне підприємство «Джекпот 777», регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у складі судді Степаненка О. М. від 10 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Карпенко О. В., Гончар Н. І., Пономаренка В. В., від 16 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватне підприємство «Джекпот 777», регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській областіпро визнання недійсним правочину щодо відчуження автомобіля та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення Апеляційного суду Черкаської області від 03 грудня 2015 року вона та ОСОБА_2 набули в порядку спадкування після смерті свого батька право власності на автомобіль ВАЗ 11183, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 . Її частка у власності автомобіля складає - 2/3, а ОСОБА_2 - 1/3. При цьому автомобіль перебував у користуванні та розпорядженні ОСОБА_2 .

Під час розгляду спору між нею та ОСОБА_2 з приводу розподілу спадкового майна вона дізналась, що спірний автомобіль відчужено ОСОБА_3 невстановленою особою.

Вважаючи, що саме ОСОБА_2 без її відома та згоди, тобто в незаконний спосіб, відчужив вказаний автомобіль ОСОБА_3 і цими діями фактично позбавив її права власності на частку у спадковому майні, позивач просила суд визнати недійсним правочин щодо відчуження автомобіля ВАЗ 11183, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , укладений 07 березня 2015 року у вигляді довідки-рахунку серії ААЕ № 008502 ; скасувати державну реєстрацію автомобіля за ОСОБА_3 , здійснену 11 березня 2015 року; витребувати автомобіль із незаконного володіння ОСОБА_3 та передати його ОСОБА_1 .

В ході судового розгляду цієї справи позивач подала заяву про залишення без розгляду позовних вимог про скасування державної реєстрації спірного автомобіля, а також щодо його перереєстрації на неї.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсною довідку-рахунок від 07 березня 2015 року серії ААЕ № 008502, на підставі якої автомобіль ВАЗ 11183, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 , було перереєстровано за ОСОБА_3 .

Витребувано автомобіль ВАЗ 11183 із незаконного володіння ОСОБА_3 та передано ОСОБА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1 378 грн.

У вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 відмовлено.

Вимоги ОСОБА_1 щодо скасування державної реєстрації автомобіля ВАЗ 11183, а також щодо його перереєстрації на ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Судові рішення мотивовані тим, що спірний автомобіль, який вибув із володіння позивача без її відома та поза її волею, за договором купівлі-продажу придбаний у особи, яка не мала права його відчужувати, а тому цей договір слід визнати недійсним, а автомобіль - витребувати на користь власника.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 при вчиненні оскаржуваного правочину не знала про відсутність у продавця прав на відчуження вказаного автомобіля, а отже є добросовісним набувачем. За таких обставин належним способом захисту порушеного права позивача є звернення до суду із позовом про витребування відчуженого майна, а не визнання договору про його відчуження недійсним. Суди безпідставно встановили факт перебування ОСОБА_3 у близьких стосунках із ОСОБА_2

Відзив на касаційну скаргу

У липні 2017 року ОСОБА_1 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу мотивований законністю й обґрунтованістю ухвалених у справі судових рішень та безпідставністю доводів скарги.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 04 червня 2019 року справу призначено судді-доповідачеві.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , після якого залишилось спадкове майно у вигляді спірного автомобіляВАЗ 11183, 2006 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 03 грудня 2015 року за ОСОБА_1 було визнано право власності на 2/3 частини вказаного автомобіля, а за ОСОБА_2 - на 1/3 частину цього транспортного засобу.

Державна реєстрація права власності на автомобіль за рішенням суду ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не проводилась.

Відповідно до відомостей Єдиного реєстру довіреностей ОСОБА_4 за життя не уповноважував будь-кого довіреністю на розпорядження спірним автомобілем.

Згідно із обліковою карткою приватного транспортного засобу, спірний автомобіль був зареєстрований на ОСОБА_4 13 липня 2006 року з відміткою про заборону відчуження та із правом керування ОСОБА_1 .

Відповідно до облікової картки № 59271360 від 11 березня 2015 року вищезазначений автомобіль на підставі довідки-рахунку був перереєстрований на ОСОБА_3 з видачею їй номерного знаку НОМЕР_2.

Довідкою-рахунком серії НОМЕР_4 від 07 березня 2015 року, виданою приватним підприємством «Джекпот 777», підтверджується, що підприємство відчужило ОСОБА_3 спірний автомобіль.

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положеннями статті 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини другої статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до положень статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України.

Відтак, особа, яка вважає, що договором відчуження нерухомого майна порушуються її права як власника або законного користувача цього майна, має право на витребування цього майна від останнього набувача, що і є належним способом захисту її порушеного права.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір, суди виходили з того, що спірне рухоме майно вибуло з володіння позивача не з її волі, а тому дійшли обґрунтованого висновку про те, що правочин щодо відчуження вказаного автомобіля від 07 березня 2015 року у вигляді довідки-рахунку серії ААЕ № 008502 є таким, що укладений із порушенням вимог закону (ст. ст. 203, 215 ЦК України) та законних прав ОСОБА_1 як співвласника цього майна, які підлягають захисту у спосіб, обраний позивачем.

Оскільки позивач в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року довела факт вибуття спірного майна з її володіння не з її волі, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами норм статті 388 ЦК України є безпідставними.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 09 червня 2017 року зупинено виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2017 року до закінчення його перегляду в касаційному порядку. Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування цього судового рішення, його виконання підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 16 травня 2017 року - без змін.

Поновити виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 10 січня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара