ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7888/19 Справа № 206/4148/17 Суддя у 1-й інстанції - Маштак К.С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_3 ,

на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради про визнання бездіяльності протиправною та відшкодування моральної шкоди (т. 1 а.с. 1-4, 40-44), в якому просила визнати протиправною бездіяльність КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, що полягає в утриманні її без відповідної правової підстави, а також стягнути моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.06.2010 до неї були застосовані примусові заходи медичного характеру в умовах психіатричного закладу із суворим наглядом. 29.03.2016 на підставі ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська примусові заходи медичного характеру були пом`якшені у зв`язку з покращенням її стану, та переведено до КЗ "ДКПЛ" ДОР. 19.08.2016 ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська було ОСОБА_3 продовжено заходи медичного характеру у вигляді перебування в умовах психіатричного відділення зі звичайним наглядом. Посилаючись на приписи ч. 4 ст. 19 ЗУ "Про психіатричну допомогу" позивач вважала, що строк дії ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 19.08.2017 закінчився 19.02.2017, тобто через 6 місяців після її постановлення. 13.01.2017 відповідач звернувся до суду із заявою про продовження примусових заходів медичного характеру в умовах відділення з загальним наглядом. 21.02.2017 Самарський районний суд м. Дніпропетровська змінив позивачу примусові заходи медичного характеру на надання амбулаторної психіатричної допомоги. Після чого, прокурором оскаржено дане рішення. 25.04.2017 апеляційним судом Дніпропетровської області прийнято рішення, яким ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21.02.2017 скасував та призначив новий розгляд у суді першої інстанції. 13.05.2017 Самарський районний суд м. Дніпропетровська повторно розглянув заяву відповідача про продовження примусових заходів медичного характеру та відмовив в її задоволенні, рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. Втім, 13.05.2017 відповідач повторно подав клопотання відносно позивача, яке має той самий предмет, сторони, та підстави. Таким чином, позивач вважав, що з 20.02.2017 вона незаконно утримається у КЗ "ДКПЛ" ДОР, оскільки дія ухвали суду від 19.08.2016 закінчилась 19.02.2017, судове провадження щодо продовження застосування до позивача примусових заходів медичного характеру закінчилось 23.05.2017. Позивач, також, зазначила, що станом на 19.08.2017 не існує жодного судового рішення чи іншого документа, який би дозволяв позбавлення позивача особистої свободи.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року у задоволенні заявлених позовних вимог відмовлено /т. 1 а.с. 107-114/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_3 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що висновки суду викладенні в рішенні суду не відповідають обставинам справи, суд неповністю з`ясував обставини, що мають значення для справи та невірно застосував норми матеріального права /т. 1 а.с. 117-123, 192-198/, яку в подальшому доповнила (т. 1 а.с. 171-173).

Відповідачем по справі подавались заперечення щодо апеляційної скарги.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року залишено без змін (т. 1 а.с. 223-228).

Постановою Верховного суду від 19 червня 2019 року касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року в частині вимог ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльність Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, що полягає в утриманні ОСОБА_3 на примусовому лікуванні без відповідної правової підстави, скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення.

Визнано протиправною бездіяльність Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради, що полягає в утриманні ОСОБА_3 на примусовому лікуванні без відповідної правової підстави.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року в частині вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді відповідач по справі своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України на подання відзиву не скористався.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Розглядаючи позов суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Встановивши, що ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 лютого 2017 року у задоволенні клопотання про продовження застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_3 в умовах психіатричної лікарні відмовлено, Верховний Суд дійшов висновку про те, що з 19 лютого до 02 листопада 2017 року вона незаконно утримувалася в лікарні та їй продовжували лікування медикаментозними засобами.

Таким чином, тримання позивача у період із 19 лютого до 02 листопада 2017 року, тобто протягом 256 днів, із огляду на пункт 1 статті 5 Конвенції та ухвали Самарського районного суду Дніпропетровської області від 02 листопада 2017 року, якою відмовлено у задоволенні заяви лікаря-психіатра КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ОСОБА_5 щодо продовження примусових заходів медичного характеру ОСОБА_3 Та змінено їй примусові заходи медичного характеру в умовах відділення із звичайним наглядом на надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку строком до 6 (шести) місяців - було незаконним, таким, що порушувало права позивача у справі.

Постановою Верховного суду від 19 червня 2019 року постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 березня 2018 року в частині вимог ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Таким чином колегія суддів розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_3 та надає оцінку рішення суду першої інстанції тільки в частині стягнення моральної шкоди.

Судом першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди виходив з того, що судом не встановлено протиправності у діях та/або бездіяльності відповідача, тому суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача щодо відшкодування моральної шкоди відповідачем на користь позивача.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду виходячи з наступного.

Суд першої інстанції не врахував, що сам факт протиправного утримання позивача у психіатричній лікарні без достатніх правових підстав, якими є ухвала про продовження або зміну примусових заходів медичного характеру, є підставою для відшкодування їй моральної шкоди.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 14-9свц18.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення моральної шкоди.

Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України).

Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 (з наступними змінами і доповненнями), розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК України (зараз статі 1166, 1167 ЦК України) шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Обов`язок доказування наявності шкоди та протиправності поведінки заподіювача шкоди покладається на особу, якій завдано шкоди.

Системне тлумачення вказаних норм, дає підстави дійти висновку про те, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, зокрема нанесенням тяжких тілесних ушкоджень, за умови наявності вини завдавача цієї шкоди. Таким чином слід дійти висновку про те, що відшкодування моральної шкоди за одне і те ж правопорушення має одноразовий, а не систематичний, характер.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Встановивши, що позивачу заподіяна моральна шкода внаслідок незаконного утримання з 19 лютого до 02 листопада 2017 року у лікарні, колегія суддів, із врахуванням вимог розумності та справедливості, приходить до висновку щодо стягнення грошової компенсації моральної шкоди в сумі 1 000,00 грн.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в частині стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Комунального закладу «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 1 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров