Справа № 351/2092/17
Провадження № 22-ц/4808/885/19
Головуючий у 1 інстанції Калиновський М. М.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2019 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач)

суддів: Бойчука І.В., Девляшевського В.А.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 від імені якого діє згідно довіреності ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування, свідоцтва про право на спадщину за заповітом, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду від 28 березня 2019 року, ухвалене суддею Калиновським М.М. у м.Снятин,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування, свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Позовна заява з врахуванням збільшенням позовних вимог мотивована тим, що житловий будинок по АДРЕСА_1 надано ОСОБА_5 та її дітям ОСОБА_6 , 1910 р.н., ОСОБА_5 , 1902 р.н., ОСОБА_7 , 1906 р.н. як переселенцям у 1945 р з Польщі. Даний житловий будинок до 1953 р.н. відносився до суспільної групи «колгоспний двір». В спірному господарстві народилися та проживали ОСОБА_2 та відповідачка - ОСОБА_4 разом з батьками - ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , останній є сином голови двору ОСОБА_5 . Таким чином, до складу колгоспного двору входило 7 осіб: ОСОБА_5 її діти, дружина ОСОБА_6 - ОСОБА_10 та їхні 2 дочки. Рішенням Тлумацького районного суду від 22 листопада 1971 року встановлено, що кожному з вищезазначених осіб належала часка в будинковолодінні. ОСОБА_5 склала заповіт на користь своїх чотирьох дітей. Рішенням Тлумацького суду від 22.11.1971 р. встановлено, що в господарстві станом на 1953 р., на час перетворення господарського двору на робітничий двір проживало 7 членів двору. Членам даного господарства, а саме: ОСОБА_5 та ОСОБА_7 вищезазначеним рішенням було виділено в натурі житлову кімнату Б-1 площею 17, 50 кв.м., кухню Б-3 площею 11,10 кв.м., сіни Б-2 площею 4, 90 кв.м., кладовку Б-4 площею 8,20 кв.м., інша частина будинковолодіння належала чотирьом членам колишнього «колгоспного двору» ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_2 та ОСОБА_4 . Після смерті ОСОБА_6 державним нотаріусом Снятинської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.12.1984 р. реєстровий №4007 дружині померлого ОСОБА_10 на 3/4 частки житлового будинку з господарськими будівлями по АДРЕСА_1 . ОСОБА_10 на підставі договору дарування від 24.12.1997 р. посвідченого першою Снятинською нотаріальною конторою подарувала ОСОБА_3 . 11/100 частини спірного житлового будинку. Після смерті ОСОБА_10 на підставі заповіту останньої, її дочка ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 16/100 житлового будинку по АДРЕСА_1 та дочка ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 48/100 житлового будинку по АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що спірне будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1 нікому не належало в цілому, що встановлено рішення Тлумацького районного суду, просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.12.1984 р.н. видане Снятинською державною нотаріальною конторою на 3/4 спадкового майна виданого на ОСОБА_10 та договір дарування від 24.12.1997 р., реєстровий № 610, посвідчений першою Снятинською нотаріальною конторою, та свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Першої Снятинської нотаріальної контори 11.08.2014 р. за №1967 після смерті ОСОБА_10 - ОСОБА_4 на 16/100 житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Рішенням Снятинського районного суду від 28 березня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування, свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового про задоволення позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що син переселенки ОСОБА_5 - ОСОБА_6 згідно довідки Снятинської міської ради від 06 липня 1984 року був власником ? частини будинковолодіння в АДРЕСА_1 згідно погосподарської книги. Після смерті останнього його дружина ОСОБА_10 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 08 грудня 1984 року, виданого Снятинською нотаріальною конторою , реєстровий номер №2296 стала власником ? частини спірного будинку. Проте згідно записів в погосподарській книзі покійний ОСОБА_6 в погосподарській книзі записаний як голова даного господарства. Крім того, згідно рішення Тлумацького районного суду від 22 листопада 1971 року встановлено, що на день ліквідації сільськогосподарського двору в АДРЕСА_1 було 7 членів даного двору, які мали право на долю ліквідованого майна, тобто ОСОБА_6 не могло належати ? частки. 24 грудня 1997 року ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_3 на підставі договору дарування, реєстровий №610 приміщення житловою площею 41,3 кв.м., тобто 11/100 даного житлового будинку. Вважає, що житловий будинок не був поділений в натурі, тому відчуження 11/100 частини будинку на користь ОСОБА_3 є незаконними. Вказує, що рішенням Тлумацького районного суду від 22 листопада 1971 року членам сількогосподарського двору не виділялось частки двору, а стягнуто грошову компенсацію за належні їм частки, тому право членів сількогосподарського двору на частки спірного будинку відсутнє. Крім того, житловий будинок в натурі не був поділений і ОСОБА_10 не вправі була дарувати конкретні приміщення ОСОБА_3 .

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги, просить задовольнити подану скаргу.

ОСОБА_3 доводи апеляційної скарги заперечив. Рішення суду вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову задоволені позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Тлумацького районного суду від 22.11.1971 р. не виділялися частки членам сільськогосподарського двору, а стягнуто грошові компенсації на користь позивачів за належні їм частки. Стягнення коштів за належні їм частки виключає право позивачів на ці частки. Посилання представників позивача на неправомірність оскаржуваних свідоцтва про право на спадщину за законом, договору дарування, свідоцтва про право на спадщину за заповітом не знайшло свого підтвердження, оскільки спадкодавці та даруватель були належними власниками спадкового та подарованого майна.

Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що згідно довідки виконавчого комітету Снятинського міської ради народних депутатів ОСОБА_6 належав ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с. 41).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер (а.с.42), після смерті якого відкрилась спадщина на ? частину будинку.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 грудня 1984 року спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняла його дружина ОСОБА_10 , тобто ? частини житлового будинку з голподарськими спорудами у с. Хутір- Будилів Снятинського району (а. с. 70).

24 червня 1997 року на підставі договору дарування ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_3 11/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.9)

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_10 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належну їй частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 20.10.2014 року спадщину після смерті ОСОБА_10 прийняли дочка ОСОБА_4 на 16/100 частину будинку та дочка ОСОБА_2 на 48/100 частину будинку (а.с.8), яка належну їй частину будинку відчужила сину ОСОБА_1 .

Відповідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, так як про них підтверждувала у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 та добровільно їх визнавав відповідач ОСОБА_3 .

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування, за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Згідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Як вбачається із роз`яснень, викладених в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, встановлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Згідно ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції вірно врахував відсутність підстав для визнання недійсним свідоцтва про прав на спадщину за законом, так як ним не подано доказів, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 08 грудня 1984 року приймаючи спадщину у складі ? частини житлового будинку з господарськими спорудами у с. Хутір - Будилів Снятинського району дружина спадкодавця ОСОБА_10 порушила його право на частину житлового будинку.

Крім того, ОСОБА_1 не надав доказів порушення його прав у зв`язку з видачою свідоцтво про право на спадщину за заповітом видане державним нотаріусом Першої Снятинської нотаріальної контори 11.08.2014 р. за №1967 після смерті ОСОБА_10 - ОСОБА_4 на 16/100 житлового будинку по АДРЕСА_1 та не навів підстав визнання недійсним договору дарування від 24 червня 1997 року, згідно якого ОСОБА_10 як власник подарувала ОСОБА_3 11/100 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відповідачами порушується право позивача як власника на 48/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 , оскільки згідно ст.387 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Доказів про те, що позивачу виділялось в натурі 48/100 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 як індивідуально визначене майно ним суду не подано.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Снятинського районного суду від 28 березня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.

Повний текст складений 13 серпня 2019 року.

Судді: В.Д.Фединяк І.В.Бойчук

В.А.Девляшевський