Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 199/3452/16

провадження № 61-10472св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у складі колегії суддів: Демченко Е. Л., Куценко Т. Р., Макарова М. О.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба В. М., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позовна заява мотивована тим, що 24 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики на суму 244 800,00 грн, що еквівалентно 30 000,00 доларів США, які позивач зобов`язувався повернути ОСОБА_2 у строк до 01 червня 2013 року.

Зазначав, що у березні 2016 року позивачу стало відомо, що на підставі вказаного договору нотаріусом вчинено виконавчий напис про стягнення з нього суми заборгованості у розмірі 356 827,74 грн, з яких: 348 000,00 грн - еквівалент 30 000,00 доларів США, індекс інфляції за весь час прострочення - 2 690,97 грн, 3 % річних від простроченої суми - 6 136,77 грн, а також витрати, пов`язані з вчиненням виконавчого напису - 5 068,28 грн.

Вказував, що у виконавчому написі не зазначено строк, за який провадиться стягнення, заборгованість позичальника перед позикодавцем за договором позики від 24 січня 2013 року є спірною, а будь-яких повідомлень від відповідача чи нотаріуса про вчинення виконавчого напису, він не отримував.

Посилаючись на те, що виконавчий напис вчинений з істотними порушеннями вимог законодавства, просив суд визнати виконавчий напис від 02 квітня 2014 року № 780, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми заборгованості за договором позики таким, що не підлягає виконанню.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року позовні вимоги залишені без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваний виконавчий напис вчинений приватним нотаріусом з дотриманням вимог законів України, підстав для визнання його таким, що не підлягає виконанню, не встановлено.

Справа переглядалася в апеляційному порядку неодноразово.

Останньою постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову; виконавчий напис від 02 квітня 2014 року за № 780, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 356 827,74 грн, з яких 348 000,00 грн, еквівалентна 30 000,00 доларів США з встановленням курсу продажу доларі США комерційними банками м. Дніпропетровська - сума позики, 2 690,97 грн - індекс інфляції за весь час прострочення та 6 136,77 грн - 3 % річних від простроченої суми, а також витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису в розмірі 5 068,28 грн, визнано таким, що не підлягає виконанню. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що заборгованість, яку стягнув нотаріус виконавчим написом не є безспірною, оскільки правовий механізм захисту кредитора від знецінення національної грошової одиниці України врегульований договором позики, за яким поверненню підлягала сума у гривні в еквіваленті до долара США.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У серпні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , подав відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що24 січня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів (далі - договір позики) на суму 244 800,00 грн, що еквівалентно 30 000,00 доларів США, виходячи зі встановленого курсу долара США - 8,16 грн за один долар, які ОСОБА_1 зобов`язувався повернути ОСОБА_2 у строк до 01 червня 2013 року.

У визначений договором строк суму грошей позичальник не повернув.

Відповідно до пункту 5 умов договору позики, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних.

Пунктом 7 договору позики передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати цей договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

20 вересня 2013 року та 15 жовтня 2013 року ОСОБА_2 направляв ОСОБА_1 заяви-нагадування щодо погашення суми заборгованості у розмірі 244 800,00 грн, однак зобов`язання за договором позики не були виконані, грошові кошти не повернуті.

27 січня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В. на адресу позивача направлено повідомлення про вчинення виконавчого напису у разі ненадання позичальником доказів про виконання умов договору та сплати заборгованості.

У матеріалах справи міститься постанова Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 04 березня 2016 року про відкриття виконавчого провадження за виконавчим написом від 24 січня 2013 року № 654, вчиненим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 361 896,02 грн.

02 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. вчинений виконавчий напис на суму 356 827,74 грн, з яких: 348 000,00 грн - сума боргу, яка еквівалентна 30 000,00 доларам США з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками м. Дніпропетровська; 2 690,97 грн - індекс інфляції за весь час прострочення; 6 136,77 грн - 3 % річних за період з 01 червня 2013 року по 02 квітня 2014 року.

До матеріалів сторонами надано постанову Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 14 вересня 2016 року, з якої вбачається, що у постанові від 04 березня 2016 року допущено описку та виконавчий напис виданий не приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., а приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. Крім того, замінено назву документа з «виконавчий напис від 24 січня 2013 року № 654» на: «виконавчий напис від 02 квітня 2014 року № 780».

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 18 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом.

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в пункті 1 даної постанови визначено, що нотаріально посвідчені угоди, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідчена угода; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань.

Відповідно до підпунктів 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за № 296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172.

Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором, і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною.

Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Таким чином, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису.

Відповідно до статті 46 Закону України «Про нотаріат» нотаріус має право витребувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій. Такі відомості та (або) документи повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Установлено, що спірний виконавчий напис вчинено на підставі заяви ОСОБА_2 , копії договору позики, копії заяви нагадування про погашення заборгованості.

Суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що з наданих документів не можливо встановити безспірності заборгованості.

Визначаючи розмір заборгованості у розмірі 356 827,70 грн, нотаріус виходив з вимог пункту 1 договору позики та стягнув 348 000,00 грн суми боргу, що еквівалентно 30 000,00 доларам США.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

В силу статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», згідно із якою індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про задоволення позову, оскільки суд не дослідив докази щодо безспірності заборгованості.

Слід зазначити, що нотаріус спірним виконавчим написом також стягнув 2 690,70 грн, як індекс інфляції, не врахувавши, що правовий механізм захисту кредитора від знецінення національної грошової одиниці України вже був використаний ним шляхом врегулювання відповідних положень у кредитному договорі, за якими поверненню підлягала сума у гривні у еквіваленті до долара США.

Таким чином, з урахуванням наведених норм законодавства та установлених обставин справи, правильними є висновки апеляційного суду про задоволення позову, оскільки сума заборгованості визначена нотаріусом не є безспірною.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов