П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 серпня 2019 року місто Маріуполь

справа № 237/1754/17

провадження № 22-ц/804/1668/19

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого Пономарьової О.М.,

суддів Гаврилової Г.Л., Ткаченко Т.Б.,

секретар судового засідання Сидельнікова А.В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого на підставі ордеру серія ДН № 086213 та договору про надання правової допомоги № 22 діє адвокат Кузнєцова Оксана Петрівна, на рішення Мар`їнського районного суду Донецької області у складі судді Ліпчанського С.М. від 16 квітня 2019 року, дата складання повного тексту рішення 26 квітня 2019 року,

в с т а н о в и в :

28 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що з 01 вересня 2007 року по 11 грудня 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у власність набуто автомобіль DAFXF95/430, випуску 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . ОСОБА_2 , будучи власником майна за свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, здійснив відчуження автомобілю відповідачу ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу в період перебування в шлюбі без відома та згоди позивача, у зв`язку з чим ОСОБА_4 просила визнати укладений договір купівлі-продажу автомобілю DAFXF95/430, випуску 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оформлений у вигляді довідки-рахунку, недійсним та витребувати з чужого незаконного володіння вказаний автомобіль.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року позов задоволено. Визнано договір купівлі-продажу автомобілю DAF XF95.430, випуску 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оформлений у вигляді довідки-рахунку, недійсним. Витребувано з чужого незаконного володіння автомобіль DAF XF95.430 випуску 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

Додатковим рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 липня 2019 року задоволено заяву ОСОБА_5 про ухвалення додаткового рішення. Доповнена резолютивна частина рішення наступним абзацом: «Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 3 850 (три тисяча вісімсот п`ятдесят) гривень. та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 320 (триста двадцять) гривень 00 коп. Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

14 травня 2019 року відповідач ОСОБА_2 , в інтересах якого на підставі ордеру серія ДН № 086213 та договору про надання правової допомоги №22 діє адвокат Кузнєцова Оксана Петрівна, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року, а у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам справи, ґрунтується на припущеннях. Докази, що надавались позивачем на підтвердження своїх доводів, викликають сумніви щодо їх достовірності. Крім того, задовольняючи позов, суд першої інстанції в своєму рішенні зазначив, що відповідач ОСОБА_3 був знайомий з позивачкою ОСОБА_5 та йому було достовірно відомо, що вона не надавала своєї згоди на відчуження автомобіля. Проте, судом не зазначено на підставі яких відомостей суд дійшов такого висновку. Свідок, який допитувався судом, є рідним братом позивача та не був присутній під час укладення спірної угоди.

11 червня 2019 року позивач ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу без задоволення та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено у відповідності до вимог чинного законодавства України, враховані всі фактичні обставини справи та вірно застосовані норми матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кузнєцова О.П. підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 та її представник адвокат Литвиненко Н.В. заперечували проти доводів апеляційної скарги і просили залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач ОСОБА_3 , остання відома адреса місця проживання (перебування) якого знаходиться на тимчасово окупованій території, в судове засідання апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ст. 121 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим та тимчасово окупованій території України», причини неявки в судове засідання не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з положеннями частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 01 вересня 2007 року по 11 грудня 2013 позивач ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 11 грудня 2013 року шлюб між ОСОБА_7 , 1986 року народження, та ОСОБА_2 , 1984 року народження, зареєстрований 01 вересня 2007 року в відділі реєстрації актів цивільного стану Мар`їнського районного управління юстиції Донецької області, актовий запис за № 92, розірвано.

13 липня 2012 року ОСОБА_2 придбав автомобіль DAF XF95.430, випуску 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 .

16 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, в результаті якого власником автомобіля DAF XF95.430, випуску 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 став ОСОБА_3 .

Відповідно до листа ВРЕР ДАІ № 2 з обслуговування Кіровського, Куйбишевського та Петровського районів м. Донецька Головного управління МВС України в Донецькій області Управління державтоінспекції № 9/2-345 від 12 березня 2014 року станом на 19 лютого 2014 року по комп`ютерному обліку ВРЕР ДАІ з обслуговування Кіровського, Куйбишевського та Петровського районів м. Донецька №2 про УДАІ ГУМВС України в Донецькій області, автомобіль DAF XF 95.430, 2006 року випуску, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 з 16 листопада 2013 року обліковується за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

На ім`я ОСОБА_3 було проведено вторинну реєстрацію у Сервісному центрі ДАІ № 1402 відповідно до договору купівлі-продажу від 16 листопада 2013 року.

В матеріалах справи письмова згода ОСОБА_8 на продаж даного автомобіля DAF XF 95.430, номерний знак НОМЕР_2 відсутня (том 1 а.с.133).

Правовою підставою недійсності договору купівлі-продажу автомобіля від 16 листопада 2013 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є відсутність згоди ОСОБА_5 на таке відчуження спільної сумісної власності подружжя.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний автомобіль набутий відповідачем за час шлюбу з позивачкою і є спільною сумісною власністю подружжя. Відсутність судового рішення про визнання спірного автомобіля особистою приватною власністю ОСОБА_2 підтверджує, що у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що таке майно належить виключно відповідачу, оскільки докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, - відсутні. Спір про поділ майна не вирішено та сам ОСОБА_2 не оспорює придбання автомобіля під час шлюбу з позивачкою.

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Сторони не зверталися до суду із окремим позовом про поділ спільного майна подружжя, а саме спірного автомобілю.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У статті 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна за змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відсутність згоди одного із співвласників (подружжя) на розпорядження спільним майном є підставою для визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження цим майном, недійсним.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено, що спірний автомобіль придбано під час перебування сторін у шлюбі, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачем ОСОБА_2 в силу його процесуальних обов`язків не спростовано презумпцію спільної сумісної власності та не доведено, що спірний автомобіль є його особистою власністю.

Оскільки автомобіль є цінною річчю, придбаний сторонами у період шлюбу, а тому його продаж повинен був вчинятися за письмової згоди другого з подружжя. Згоди на укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_5 надано не було, така обставина не спростована, позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном.

Доводи апеляційної скарги, що докази, які надавались позивачем на підтвердження своїх доводів, викликають сумніви щодо їх достовірності, апеляційний суд вважає безпідставними і такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує доводи апеляційних скарг, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі висновки не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності.

Суд першої інстанції дійшов вірних висновків і правильно визнав договір купівлі-продажу спірного автомобіля недійсним відповідно до вимог статей 203, 205, 215 ЦК України в межах заявлених вимог. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у справі №374/504/17.

При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні відповідача ОСОБА_3 , контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року та в статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Отже, враховуючи, що спірний автомобіль, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відчужений одним з подружжя без згоди іншого, належним способом захисту порушеного права позивача як співвласника указаного автомобіля є оспорення такого договору.

З урахуванням наведеного, висновок суду першої інстанції про те, що порушене право позивача у цій справі підлягає захисту шляхом задоволення позову про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсними є правильним.

Спірний автомобіль було придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не оспорювалося відповідачем ОСОБА_9 Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, не спростовано. Інше джерело набуття автомобіля не встановлено.

Доказів того, що позивачці було відомо про продаж автомобіля і вона надала на це свою згоду, не надано.

Таким чином, суд встановив, що ОСОБА_4 не надавала згоди на реалізацію спірного транспортного засобу, тому вважає своє право власності порушеним та просить витребувати цей транспортний засіб з чужого незаконого володіння.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Задовольняючи позовні вимоги в частині витребування транспортного засобу з чужого незаконого володіння, суд першої інстанції послався на те, що ОСОБА_3 був знайомий із ОСОБА_5 та ОСОБА_2 до укладення спірного правочину, та йому достовірно було відомо, що ОСОБА_2 не отримував згоди ОСОБА_5 на продаж автомобіля, а тому згідно з загальними засадами цивільного судочинства ОСОБА_3 не можна визнавати добросовісним набувачем відповідно до договору купівлі-продажу автомобілю.

Проте такі висновки суду суперечать матеріалами справи та встановленим обставинам, оскільки ніяких доказів на підтвердження вказаних обставин суду не надано, сам відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні присутнім не був, ніяких письмових пояснень суду не скеровував, а показання свідка ОСОБА_10 , на які посилається позивач, не можуть свідчити про те, що відповідач ОСОБА_3 діяв недобросовісно.

Крім того, в матеріалах справи відсутня інформація, хто є власником спірного автомобіля на час ухвалення судового рішення: відповідач ОСОБА_3 чи інша особа, чи взагалі є в наявності спірний автомобіль і у кого його необхідно витребувати.

З урахуванням викладеного відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про витребування спірного автомобіля з чужого незаконного володіння, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі (укладення договору купівлі-продажу автомобіля) унеможливлює його витребування від добросовісного набувача.

Разом з тим, при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя необхідно виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна, проте такі вимоги ОСОБА_5 не заявляла.

Відповідно до положень пунктів 1, 2, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення суду в частині витребування з чужого незаконного володіння автомобілю DAF XF95.430 випуску 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 і ухваленні в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Відповідно до пункту 20 Постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України апеляційний суд в постанові вирішує питання нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

При подачі позову ОСОБА_5 сплатила судовий збір в розмірі 640 грн. та понесла витрати по оплаті правничої допомоги у розмірі 3 850 грн, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами.

При подачі апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 сплатив судовий збір в розмірі 960 грн.

Апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 , скасування рішення суду в частині задоволення вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння та відмову в задоволенні позову в цій частині.

Відповідно до положень ч 1 ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_11 витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 1 925 гривень 00 коп та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 320 гривень 00 коп, а з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_2 стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом в розмірі 480 гривень 00 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 , в інтересах якого на підставі ордеру серія ДН № 086213 та договору про надання правової допомоги № 22 діє адвокат Кузнєцова Оксана Петрівна, задовольнити частково.

Рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року в частині витребування з чужого незаконного володіння автомобілю DAF XF95.430 випуску 2006 року, шасі № НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 скасувати і в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В решті рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 16 квітня 2019 року залишити без змін.

Додаткове рішення Мар`їнського районного суду Донецької області від 10 липня 2019 року скасувати.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Луганське Мар`їнського району Донецької області, РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Мар`їнка Донецької області, РНОКПП НОМЕР_4 ) витрати на оплату правничої допомоги в розмірі 1 925 (одна тисяча дев`ятсот двадцять п`ять) гривень 00 коп. та понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 320 (триста двадцять) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка м. Мар`їнка Донецької області, РНОКПП НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець села Луганське Мар`їнського району Донецької області, РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені витрати по сплаті судового збору у зв`язку з переглядом справи апеляційним судом в розмірі 480 (чотириста вісімдесят) гривень 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий О.М. Пономарьова

Судді Г.Л. Гаврилова

Т.Б. Ткаченко