Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 225/1414/15-ц

провадження № 61-11821св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Торецького міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року у складі судді Ткач Г. В. та постанову Донецького апеляційного суду від 21 травня 2019 року у складі колегії суддів: Кішкіної І. В., Гапонова А. В., Новікової Г. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області в особі Торецького міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (далі - Фонд) про встановлення факту перебування членом сім`ї, який знаходився на утриманні померлого, та стягнення страхових виплат.

Позовна заява мотивована тим, що він є пасинком загиблого ОСОБА_2 , який працював у Відокремленому підрозділі «Шахта «Північна» Державного підприємства «Дзержинськвугілля» (далі - ВП «Шахта «Північна» ДП «Дзержинськвугілля») забійником на відбійних молотках дільниці № 89-1160, та який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 від отриманих травм на виробництві, у зв`язку з нещасним випадком, що стався 06 лютого 2012 року. Зазначає, що з грудня 2000 року та до смерті загиблого ОСОБА_2 позивач разом зі своєю матір`ю проживали разом з ним однією родиною в квартирі АДРЕСА_1 , вели сумісний побут та господарство, вітчим утримував та піклувався про нього, брав участь в сімейних витратах, сплачував його навчання та лікування, виховував його. Зазначає, що ОСОБА_2 вирішував всі матеріальні витрати родини позивача, зокрема, сплачував комунальні послуги, ремонтні роботи, проводив разом із ними відпочинок, і взагалі ріс в благополучній атмосфері, та вважає загиблого своїм батьком. Позивач є особою з інвалідністю 2 групи та фактично перебував на утриманні ОСОБА_2 , оскільки його заробіток був основним джерелом доходів їхньої сім`ї.

Таким чином, просив встановити юридичний факт, а саме: що позивач є членом родини ОСОБА_2 для отримання ним страхових виплат як члена сім`ї загиблого. Також просив зобов`язати відповідача провести нарахування та виплату щомісячних страхових платежів, одноразової страхової виплати у зв`язку зі смертю ОСОБА_2 в розмірі п`ятирічного заробітку яка складає 438 372,60 грн, одноразову допомогу як особі, яка перебувала на утриманні загиблого в сумі 21 460,00 грн; зобов`язати відповідача провести індексацію щомісячних сум відшкодування шкоди, стягнути суму компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою сум відшкодування шкоди, та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.

Короткий зміст судових рішень

Справа переглядалася судами неодноразово.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року, у задоволенні позову про встановлення факту перебування членом сім`ї, який знаходився на утриманні померлого, та стягнення страхових виплат відмовлено.

Постановою Донецького апеляційного суду від 21 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення; рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року залишено без змін.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що на час смерті ОСОБА_2 позивач був повнолітнім, мав дохід з пенсійних виплат, що забезпечував встановлений законом прожитковий мінімум на непрацездатну особу, мав матір ОСОБА_3 , при цьому сімейних відносин між його матір`ю та ОСОБА_2 не встановлено, тому у задоволенні позову відмовлено.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Верховного Суду ОСОБА_1 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Заперечення (відзив) на касаційну скаргу до суду касаційної інстанції не надходили.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1 .

З довідок МСЕК від 15 жовтня 2010 року, 29 грудня 2012 року, 03 лютого 2015 року; посвідчення серії НОМЕР_1 від 01 вересня 2004 року вбачається, що ОСОБА_1 є інвалідом дитинства 2 групи.

ОСОБА_1 отримує соціальну пенсію, розмір якої становить з березня 2011 по лютий 2012 року 750 - 922 грн, з вересня 2013 по лютий 2014 року 924 - 979 грн.

Згідно з довідкою адресно-довідкового бюро від 21 лютого 2012 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 30 вересня 2003 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 .

З довідки ДКП «Дзержинськжитлосервіс» від 16 лютого 2012 року та актів, складених головою вуличного комітету, вбачається, що з грудня 2000 року по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 проживав за вищевказаною адресою з ОСОБА_4 , 1971 року народження, та її сином ОСОБА_1

ОСОБА_2 працював у ВП «Шахта «Північна» ДП «Дзержинськвугілля», 06 лютого 2012 року з ОСОБА_2 стався нещасний випадок на виробництві, у результаті якого ІНФОРМАЦІЯ_1 він помер.

Згідно з протоколом засідання комісії із спеціального розслідування нещасного випадку, який трапився 06 лютого 2012 року на ВП «Шахта «Північна» ДП «Дзержинськвугілля», від 14 лютого 2012 року розглядались питання проведення відповідних виплат та надання допомоги сім`ї загиблого ОСОБА_2 , вирішено щодо призначення одноразової страхової виплати 438 372,60 грн, що необхідно провести після встановлення факту сумісного проживання однією сім`єю в судовому порядку, а щомісячні страхові виплати в розмірі 1 826,55 грн виплачувати матері загиблого ОСОБА_5 .

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 21 червня 2012 року, яке ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 жовтня 2012 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_2 відмовлено.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року передбачено перелік страхових виплат, які фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку.

Згідно із статтею 33 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі смерті потерпілого право на одержання щомісячних страхових виплат (пенсії у зв`язку з втратою годувальника, який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання) мають непрацездатні особи, які перебували на утриманні померлого або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина померлого, яка народилася протягом не більш як десятимісячного строку після його смерті.

Непрацездатними особами є: 1) діти, які не досягли 16 років; діти з 16 до 18 років, які не працюють, або старші за цей вік, але через вади фізичного або розумового розвитку самі не спроможні заробляти; діти, які є учнями, студентами (курсантами, слухачами, стажистами) денної форми навчання - до закінчення навчання, але не більш як до досягнення ними 23 років; 2) жінки, які досягли 55 років, і чоловіки, які досягли 60 років, якщо вони не працюють; 3) інваліди - члени сім`ї потерпілого на час інвалідності; 4) неповнолітні діти, на утримання яких померлий виплачував або був зобов`язаний виплачувати аліменти; 5) непрацездатні особи, які не перебували на утриманні померлого, але мають на це право.

Право на одержання страхових виплат у разі смерті потерпілого мають також дружина (чоловік) або один з батьків померлого чи інший член сім`ї, якщо він не працює та доглядає дітей, братів, сестер або онуків потерпілого, які не досягли 8-річного віку.

За змістом зазначених норм законодавства право на отримання після смерті потерпілого вказаних виплат виникає за наявності двох обставин належності до складу сім`ї потерпілого з урахуванням відповідних положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) та факту перебування на його утриманні.

Згідно зі частиною 2 статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частини 4 статті 3 СК України сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Обов`язок утримувати дитину покладено, насамперед, на батьків дитини (глава 15 СК України).

Виникнення прав та обов`язків батька щодо утримання дитини ґрунтуються на біологічному походженні від нього, що має бути засвідчене державним органом у встановленому порядку (статті 121 СК України), або у разі наявності відповідного спору про походження дитини - на підставі рішення суду, яким визначається батьківство на підставі будь-яких відомостей, які засвідчують походження дитини.

Встановлення обставин батьківства щодо дитини, походження якої не засвідчено державним органом у встановленому законом порядку, або між батьками, які не перебували між собою у зареєстрованому шлюбі, відбувається з дотриманням норм статей 125-140 СК України.

Відповідно до статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Згідно із статтею 260 СК України вітчим, який проживає однією сім`єю з малолітнім, неповнолітнім пасинком, має право брати участь у їхньому вихованні.

Позивач посилався на те, що вважав ОСОБА_2 вітчимом, останній брав участь у його вихованні та утриманні з 2000 року та до досягнення ОСОБА_1 у 2006 році повноліття, та утриманні до своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Обов`язок утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги несуть батьки (стаття 198 СК України).

Таким чином, обов`язок з утримання дитини виникає у біологічного батька, у разі, коли особа не має біологічного зв`язку з дитиною, обов`язок з утримання дитини може виникати в усиновлювача, або опікуна (піклувальника), або такий обов`язок може виникати в іншому випадку, коли ця особа перебуває в зареєстрованому шлюбі з матір`ю цієї дитини.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди попередніх інстанцій не звернули уваги на співвідношення розміру допомоги від загиблого та пенсії, яку він отримує, що свідчить про перебування позивача на утриманні ОСОБА_2 зазначає, що суди дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову, з огляду на те, що ОСОБА_1 проживав разом із загиблим та перебував на його утриманні.

Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій, з урахуванням встановлених обставин справи, дійшли обґрунтованих висновків про те, що ОСОБА_1 фактично перебував на утриманні ОСОБА_2 , оскільки його заробіток був основним джерелом доходів їхньої сім`ї, однак вказане не може бути підставою визнання позивача членом сім`ї потерпілого, який перебував на його утримання, з подальшим призначенням страхових виплат, передбачених статтею 28 Закону України від 23 вересня 1999 року «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», оскільки на час смерті ОСОБА_2 позивач був повнолітнім, мав дохід з пенсійних виплат, що забезпечував встановлений законом прожитковий мінімум на непрацездатну особу, мав матір ОСОБА_3 , при цьому сімейних відносин між його матір`ю та ОСОБА_2 судами не встановлено. Отже, виходячи із положень СК України, у померлого ОСОБА_2 не було обов`язку щодо утримання позивача.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2019 року зупинено дію рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року та постанови Донецького апеляційного суду від 21 травня 2019 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює дію рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року та постанови Донецького апеляційного суду від 21 травня 2019 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року та постанову Донецького апеляційного суду від 21 травня 2019 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 18 лютого 2019 року та постанови Донецького апеляційного суду від 21 травня 2019 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов