справа № 489/3283/16-ц
провадження №4-с/489/8/19
УХВАЛА

Іменем України

01 лютого 2019 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Коваленка І.В.,

секретаря судового засідання Коденко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві скаргу ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця Корабельного відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі державний виконавець) про арешт коштів боржника

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою в якій просить скасувати постанову начальника відділу Єланецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 12.09.2018 про арешт коштів боржника.

Скаргу мотивує тим, що 27.08.2000 Ленінським районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист № 13-252 про стягнення з нього щомісячно аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання спільного сина ОСОБА_3 у розмірі ј частини від усіх видів заробітку, але не менше Ѕ неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

01.12.2016 Ленінським районним судом міста Миколаєва у звязку із зміною розміру аліментів видано новий виконавчий лист про стягнення з нього аліментів на дитину в розмірі 600 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

12.09.2018 начальником відділу Єланецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області в межах виконавчого провадження № 21074592 винесено постанову про арешт коштів боржника.

Постановою від 17.09.2018 виконавче провадження передано до Корабельного відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Із постановою від 12.09.2018 не погоджується, оскільки сукупний розмір заборгованості який згідно розрахунку державного виконавця від 01.08.2018 становить 22836,13 грн. утворився за період до внесення змін до Закону України «Про виконавче провадження», які набрали чинності з 06.02.2018, а тому відповідно до ст.58 Конституції України положення вказаного Закону до спірних правовідносин застосуванню не підлягають.

Стягувач ОСОБА_2 у відзиві просила скаргу залишити без задоволення у звязку із правомірністю винесеної постанови у межах виконавчого провадження, яке на теперішній час за її заявою знаходиться на примусовому виконанні в Корабельного відділу державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, за місцем фактичного проживання боржника. Також вказала, що сума заборгованості зі сплати аліментів у боржника утворилася ще за попереднім виконавчим листом та в подальшому за новим виконавчим листом, яку ОСОБА_1 не намагається погасити.

Державний виконавець у своєму відзиві в задоволенні скарги просила відмовити, посилаючись на правомірність винесеної постанови.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 11.12.2018 скаргу прийнято до розгляду та до участі в справі в якості заінтересованої особи залучено стягувача ОСОБА_2

У судове засідання сторони виконавчого провадження та державний виконавець не зявилися, до суду надали письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Суд, дослідивши матеріали скарги та наявні в справі докази, вважає, що скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

У ході розгляду скарги встановлено, що на примусовому виконанні в Корабельному відділі державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області знаходиться виконавче провадження № ВП № 21074592 з примусового виконання виконавчого листа № 13-252, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва 29.08.2000, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку.

Із матеріалів цивільної справи № 489/3283/16-ц встановлено, що рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 01.12.2016, зміненим рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 01.12.2016, зменшено розмір аліментів та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 600 гривень щомісячно до досягнення ним повноліття.

Виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа відкрито постановою державного виконавця Єланецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 31.08.2010 та на підставі постанови цього Відділу від 17.09.2018 передано для примусового виконання до Корабельного відділі державної виконавчої служби міста Миколаєва Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

До передачі виконавчого провадження, начальником відділу Єланецького районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області 12.09.2018 винесено постанову про арешт коштів боржника.

Відповідно до цієї постанови накладено арешт на грошові кошти на рахунку 32212 та всіх інших рахунках, відкритих на імя боржника ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 31746,6 грн.

Листом державного виконавця від 26.12.2018 № 21074592В13 підтверджується, що станом на 26.12.2018 заборгованість по аліментам складає 29049,51 грн. (нараховано 54717,51 грн., сплачено 25665,00 грн.).

Із доданого до листа державного виконавця розрахунку вбачається, що сплата аліментів в 2010 2012 роках божником не здійснювалася; у 2013 році нараховано аліментів на суму 6675,03 грн., сплачено 9138,00 грн. (переплата становить 2462,97 грн.); у 2014 році нараховано 3350,59 грн., сплачено 4227,00 грн. (переплата становить 876,41 грн.); у 2015 році нараховано 5875,91 грн., сплачено 3600,00 грн.; у 2016 році нараховано 7511,24 грн. (враховуючи змінений рішенням суду розмір аліментів), сплачено 3600,00 грн.; у 2017 році нараховано 4470,90 грн. (до досягнення дитиною повноліття), сплачено 3600,00 грн.; у 2018 році нараховано 0,00 грн., сплачено 1500,00 грн.

Відповідно до статті 447 та частини 1 статті 448 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 10 цього Закону визначені заходи примусового виконання рішення, зокрема, в переліку цих заходів передбачено звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно пункту 7 частини 3 статті 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

За положеннями частин 1-3 статті 56 цього Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобовязує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Враховуючи наведені положення законів, в тому числі встановлені процесуальним законом межі судового розгляду, а також обставини на які посилається ОСОБА_5 в скарзі, як на підставу скасування оскаржуваної постанови, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, оскільки Законом України від 07.12.2017 № 2234-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», на який вказує заявник з посиланням на статтю 58 Конституції України, зміни до Закону України «Про виконавче провадження» в частині арешту майна (коштів) боржника не вносилися, а накладення арешту на кошти боржника було передбачено первісною редакцією цього Закону.

За таких обставин, враховуючи наявність на дату винесення державним виконавцем оспорюваної постанови заборгованості за виконавчим документом, накладення арешту на рахунок боржника в межах суми цієї заборгованості, з урахуванням виконавчого збору та витрат виконавчого провадження, є правомірним та відповідає вимогам статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», тому скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 447, 450, 451 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 про скасування постанови державного виконавця про арешт коштів боржника відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду на протязі п'ятнадцяти днів з дня проголошення.

Суддя І.В.Коваленко