Справа № 278/3141/18
Провадження №2/278/236/19
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
01 лютого 2019 року Житомирський районний суд Житомирської області в складі: головуючого судді - Зубчук І.В.
секретаря с/з - ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -
В С Т А Н О В И В :
Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 09 серпня 2003 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Протягом тривалого часу подружжя припинило подружні стосунки, поновлення яких позивач не бажає, тому просить шлюб розірвати, так як він носить формальний характер. Окрім того відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Представник позивача подала до суду заяву, де просить провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить постановити заочне рішення.
Відповідач в судове засідання повторно не зявився. Про час, день та місце розгляду повідомлявся належним чином, про те конверт з судовою повісткою повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання».
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та представника позивача, що відповідає вимогам ст.280 та ч.2 ст.247 ЦПК України.
В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України.
З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи.
Між сторонами існують сімейні правовідносини.
Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя.
Частиною 2 ст.112 Сімейного кодексу України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції 09 серпня 2003 року, актовий запис №1182 зареєстровано шлюб між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3 (дошлюбне Місюра) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.6).
Від шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12-13).
У звязку з відсутністю між сторонами взаєморозуміння та наміру зберігати сімю та зважаючи, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, що є морально-правовою основою шлюбу, а також враховуючи визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону і не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, тому приймається судом, і за даних обставин суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох сторін, внаслідок чого наявні підстави для розірвання шлюбу.
Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч.2 ст.51 Конституції України) і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві.
У відповідності до ст.180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 pоку, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите в українському законодавстві. Зміст глави 15 Сімейного кодексу України вказує на обов'язок кожного з батьків утримувати дитину. Таке утримання є безумовним, оскільки Закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обов'язку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є батьки працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання.
Способи виконання обов'язку утримувати дитину визначені статтею 181 Сімейного кодексу України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
На підставі ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина.
В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Дослідивши матеріали справи судом встановлено наявність порушення відповідачем своїх обовязків, як батька, утримувати свою неповнолітню дитину, яка потребує матеріальної допомоги, що є підставою для задоволення позову в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачем витрати по оплаті судового збору.
Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, у справах про стягнення аліментів суд допускає негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.
Керуючись ст.ст. 104-105, 110-115, 181, 183, 191, 185 Сімейного кодексу України, ст.ст. 4, 12, 82, 223, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 задовольнити.
Шлюб зареєстрований виконавчим комітетом Тетерівської сільської ради Житомирського району міським відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського обласного управління юстиції 09 серпня 2003 року, актовий запис №1182 між ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянином України та ОСОБА_3 (дошлюбне Місюра) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянкою України - розірвати.
Допустити негайне виконання рішення, в частині стягнення аліментів, у межах суми платежу за один місяць.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Заочне рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Житомирського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя: І. В. Зубчук