Справа № 379/933/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.01.2019 року Таращанський районний суд Київської області в складі:

головуючого: судді Зінкіна В.І.,

за участю секретаря судового засідання: Різник Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тараща в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 23.07.2018 звернулася до суду з вищеназваним позовом і просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням житловим будинком по вул. Мулівська, 7 А в м. Тараща Київської області, внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені законодавством строки.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування житлового будинку від 23.11.2005 є одноосібним власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по вул. Мулівська, 7 А в м. Тараща Київської області. У належному їй будинку зареєстрований також відповідач, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 05.06.2018 шлюб між ними розірвано. Вже на протязі тривалого часу, ще до офіційного розірвання шлюбу з 29.11.2017, відповідач виїхав з будинку по місцю проживання своїх батьків в с.Ясенівку і більше не зявлявся. Приводом для звернення до суду є примусове зняття з реєстрації особи, яка зареєстрована за вищевказаною адресою, але фактично не проживає за місцем своєї реєстрації, протягом тривалого часу комунальні платежі не сплачує та не несе витрат по обслуговуванню зазначеного будинку. Отримання рішення суду необхідне для зняття відповідача з реєстрації у відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні».

В судовому засіданні позивач викладені у позовній заяві обставини підтримала та просила суд задовольнити позов в повному обсязі. Пояснила, що вона є власником житлового будинку за адресою: м. Тараща, Мулівська, 7а на підставі договору дарування від 2005 року. В 2004 році був зареєстрований шлюб з відповідачем. Шлюб розірвали у червні 2018 року. Відповідач не проживає у вказаному будинку з листопада 2017 року, він мешкає у Ставищенському районі, с. Ясинівка у батьків. Даний факт завірили у акті своїми підписами сусіди і депутат. Особисті речі відповідач забрав, лише залишився сейф зі зброєю, бо у документах на зброю зазначена ця адреса. Факт реєстрації відповідача перешкоджає їй отримати субсидію на оплату комунальних послуг.

Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що мешкає періодично у батьків і у сестри, але зареєстрований у будинку позивача. В 2017 році його вигнали з цього будинку, забрали ключи. Викликали поліцію, скаржились, що нібито він бив вікна та ліз у хату. Після того, як жінці батьки подарували будинок, той був у непридатному для житла стані. Він робив ремонт у цьому будинку. На цей час йому нема де приписатись. До шлюбу він був приписаний у батьків, потім навчався, був зареєстрований за місцем навчання.

Заслухавши думку сторін по справі, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: вул. Мулівська, 7 А, м. Тараща Київської області, що підтверджується Договором дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Таращанського районного нотаріального округу 23.11.2005, зареєстрованого в реєстрі за № 3442, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №9154497 від 03.12.2005.

Сторони по справі з 24.04.2004 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Таращанського районного суду Київської області від 05.06.2018 (справа №379/1591/17) розірвано. Рішення суду набрало законної сили 06.07.2018.

Згідно акту, складеного 20.07.2018 депутатом Таращанської міської ради в присутності сусідів, в будинку по вул. Мулівська, 7 А в м. Тараща Київської області, який належить ОСОБА_1, зареєстрований ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, але з 29.11.2017 він за вказаною адресою не проживає.

Оскільки, в добровільному порядку відповідач не знявся з реєстраційного обліку з будинку, що є перешкодою позивачу реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїми майном.

Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України та ст. 156 Житлового кодексу Української РСР члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 Житлового кодексу Української РСР. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Частиною 2 ст. 64 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать чоловік наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 1 ст. 163 Житлового кодексу Української РСР у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, встановлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою ст. 71 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Статтею 44 Конституції України закріплено право громадян безперешкодно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Частина 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв'язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Суд приймає аргументи позивача щодо наявності перешкод для неї у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю на підставі ст.ст. 317 319 ЦК України, оскільки вважає доведеним ту обставину, що відповідач не проживає за місцем реєстрації та не несе витрат по утриманню житлового приміщення, а будь-які угоди про порядок та умови користування житловим будинком, що належить позивачу, між сторонами не укладалися.

Таким чином, факт реєстрації відповідача в будинку позивача перешкоджає вільному користуванню та розпорядженню нею останнім, що порушує право власності позивача.

Аналіз змісту вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що право користуватися цим житлом може існувати лише у членів сім'ї власника житла.

Доводи відповідача щодо примусового позбавлення з боку позивача можливості користуватися будинком суд оцінює критично, оскільки дана обставина може мати значення лише у випадку, якщо б він залишився членом сімї власника житла.

Зважаючи на те, що позиція позивача щодо припинення права користування її житлом відповідачем, який не проживає за місцем реєстрації понад 1 рік, не є членом сімї позивача, відповідає правовим положенням ст. 405 ЦК України та ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд приймає вимогу позивача про те, що відповідач має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Зважаючи на зазначене та з метою захисту права власності позивача, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 41, 44 Конституції України, статтями 3, 4, 10, 12, 13, 19, 77, 78, 81, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, статтями 64, 156, 163 Житлового кодексу Української РСР, статтями 15, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрованого за адресою: вул. Мулівська (Орджонікідзе), 7-А, в м. Тараща Київської області, таким, що втратив право користування жилим приміщенням житловим будинком по вул. Мулівська (Орджонікідзе), 7-А, в м. Тараща Київської області.

Повне рішення суду складено 01.02.2019 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивні частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набрала чинності з 15.12.2017, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Таращанський районний суд Київської області.

Головуючий:ОСОБА_3