Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 569/9912/18

провадження № 61-15596св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Рівненської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу на ОСОБА_1 постанову Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2019 року у складі суддів: Ковальчук Н.М., Гордійчук С.О., Хилевича С.В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Комунального підприємства «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» виконавчого комітету Рівненської міської ради (далі - КП «РМБТІ») про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 17 липня 2005 року працювала у відповідача на посаді інженера ІІ категорії у виробничому відділі, з 02 квітня 2012 року переведена на посаду інженера І категорії, назву якої з 01 лютого 2016 року змінено на - інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії.

26 лютого 2018 року її повідомлено про наступне звільнення з посади інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії на підставі пункту 1 частин першої статті 40 КЗпП України та надано копію наказу КП «РМБТІ» від 26 лютого 2018 року № 17-к і згоду трудового колективу на її звільнення.

Згідно наказу від 30 квітня 2018 року № 48-к її звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Посилаючись на те, що попередження про майбутнє звільнення не надавалося усім працівникам підприємства, а лише тим, хто зазначений в наказі від 26 лютого 2018 року № 17-к, у якому зазначено конкретні посади і прізвища працівників, які підлягають звільненню; питання щодо скорочення працівників не обговорювалося трудовим колективом; на засідання ради трудового колективу, яка дала згоду за звільнення, не було запрошено жодного із працівників, які підлягали звільненню; наявність у неї права на першочергове залишення на роботі відповідачем не перевірялося, хоча вона є працівником з більш високою кваліфікацією праці та одинокою особою, у сім`ї якої не має працівників із самостійним заробітком, що свідчить про наявність такого права; вакантні посади не пропонувалися; крім того у КП «РМБТІ» не було необхідності у проведенні скорочення чисельності штату, що свідчить про порушення відповідачем вимог трудового законодавства при її звільненні, ОСОБА_1 просила визнати незаконним та скасувати наказ КП «РМБТІ» від 30 квітня 2018 року № 48-к про її звільнення у зв`язку із скороченням штату, поновити її на посаді інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 травня 2018 року по дату ухвалення судового рішення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року у складі головуючого судді Тимощука О. Я. позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ КП «РМБТІ» від 30 квітня 2018 року за № 48-к про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії КП «РМБТІ» з 02 травня 2018 року.

Стягнуто з КП «РМБТІ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 травня 2018 року по 10 квітня 2019 року в сумі 44 488,80 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення з КП «РМБТІ» на користь ОСОБА_1 заробітної плати в межах місячного платежу в розмірі 3 723 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у КП «РМБТІ» не було економічного обґрунтування скорочення чисельності штату працівників. При звільненні позивача, КП «РМБТІ» не дотримано вимог трудового законодавства, зокрема згоду на звільнення позивача з роботи надано не профспілковим представником первинної профспілкової організації, як це передбачено пунктом 9 статті 43 КЗпП України, а радою трудового колективу, рішення якої у порушення вимог реалізовано відповідачем із порушенням строків визначених пунктом 8 статті 43 КЗпП України. КП «РМБТІ» не проведено об`єктивний порівняльний аналіз роботи працівників на аналогічних посадах, які підлягали звільненню, з метою з`ясування у кого з них є перевага на залишення на роботі, унаслідок чого не враховано таких переваг позивача і не запропоновано їй вільних посад при звільненні, що свідчить про незаконність наказу від 30 квітня 2018 року № 48-к про звільнення ОСОБА_1 з посади інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії КП «РМБТІ», та наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2019 року апеляційну скаргу КП «РМБТІ» задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 квітня 2019 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «РМБТІ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що звільнення ОСОБА_1 проведено із дотриманням вимог трудового законодавства, тому оспорюваний наказ є законним і скасуванню не підлягає, оскільки у відповідача мало місце скорочення штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, внаслідок чого було скорочено посаду, яку обіймала позивач. Про наступне звільнення ОСОБА_1 в установленому законом порядку попереджено за два місяці, при цьому відповідачем отримано згоду уповноваженого представника трудового колективу на звільнення позивача та встановлено відсутність її переважного права на залишення на роботі.,

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У серпні 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції, яке було помилково скасоване.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не враховано, що у відповідача не було ніякої фінансової необхідності для скорочення штату працівників, а позивача звільнено з роботи із порушенням трудового законодавства. Так, згоду на звільнення позивача надано радою трудового колективу, що не входить до повноважень останньої, на виконання необґрунтованого звернення начальника КП «РМБТІ», у якому відсутні обґрунтування змін в організації виробництва та необхідності проведення скорочення працівників, штатний розпис та порівняльний аналіз роботи працівників підприємства для визначення переважного права на залишення на роботі. Рада трудового колективу надала згоду на скорочення працівників, однак без згоди на скорочення посади інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії, працівників, які підлягали звільненню на засідання ради запрошено не було. На безпідставну вимогу апеляційного суду, 10 липня 2019 року позивача було запрошено на загальні збори трудового колективу, на якому було зачитано подання адміністрації КП «РМБТІ» принизливого і наклепницького змісту, після чого загальні збори надали згоду на звільнення, яка судом апеляційної інстанції безпідставно визнана законною. Усупереч вимогам пункту 8 статті 43 КЗпП України позивача звільнено з посади більш як через два місяці після отримання згоди ради трудового колективу, що також залишено поза увагою апеляційного суду. Крім того, при звільненні позивача їй не було запропоновано вільні посади на підприємстві й не враховано наявність у неї переважного права на залишення на роботі. Таким чином, скасовуючи законне і обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд неправильно застосував положення статей 42, 43 КЗпП України в частині дотримання порядку звільнення працівників за ініціативою власника та порушив норми процесуального права в частині оцінки доказів і принципу змагальності сторін.

Ухвалою Верховного Суду від 22 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи

У жовтні 2019 року КП «РМБТІ» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду, яка є законною і обґрунтованою - без змін.

Відзив мотивовано тим, що при звільнені позивача не було допущено порушень діючого трудового законодавства, доводи ОСОБА_1 наведені в обґрунтування касаційної скарги не відповідають дійсності і суперечать обставинам справи.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Встановлено, що ОСОБА_1 працювала у КП «РМБТІ» з 17 липня 2005 року на посаді інженера ІІ категорії у виробничому відділі, з 02 квітня 2012 року переведена на посаду інженера І категорії, назву якої з 01 лютого 2016 року змінено на - інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії.

31 січня 2018 року КП «РМБТІ» прийнято наказ № 5-ос «Про встановлення неповного робочого часу», відповідно до якого для працівників підприємства, за їх згодою, встановлювався неповний робочий тиждень відповідно до встановленого графіку роботи, підставою для чого став нестабільний обсяг робіт.

20 лютого 2018 року проведено порівняльний аналіз працівників на аналогічних посадах (інженерів), які підлягають скороченню, яким визначено ОСОБА_1 працівником, що підлягає звільненню на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Вказаний аналіз погоджено уповноваженим представником трудового колективу 26 лютого 2018 року.

У КП «РМБТІ» профспілкової організації не утворено.

Згідно пункту 4.4 колективного договору між адміністрацією та уповноваженим представником трудового колективу КП «РМБТІ» на 2018-2021 роки згоду на звільнення працівника за ініціативою адміністрації надає уповноважений представник трудового колективу, після використання всіх можливостей збереження трудових відносин.

23 лютого 2018 року начальником КП «РМБТІ» направлено до ради трудового колективу подання № 60 про надання згоди на скорочення посад і одночасно на звільнення конкретних працівників, у тому числі ОСОБА_1

26 лютого 2018 року рада трудового колективу, розглянувши подання адміністрації підприємства про скорочення штату, у зв`язку з відсутністю вакантних посад надала згоду на скорочення посади начальника технічного відділу та дві посади інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії, одну з яких обіймала ОСОБА_1

26 лютого 2018 року КП «РМБТІ» прийнято наказ № 17-к про скорочення начальника технічного відділу та дві посади інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії. Через відсутність вакантних посад на підприємстві та неможливістю запропоновувати роботу вивільнюваним працівникам, попередити начальника технічного відділу ОСОБА_2 , інженерів з інвентаризації нерухомого майна І категорії ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про наступне звільнення 30 квітня 2018 року.

Згідно повідомлення від 26 лютого 2018 року № 2, у зв`язку зі скороченням штату працівників КП «РМБТІ» та неможливістю надати іншу роботу ОСОБА_1 попереджено про наступне звільнення з посади інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України з 30 квітня 2018 року, з виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку. До повідомлення додана копія наказу від 26 лютого 2018 року № 17-к та згода трудового колективу.

Наказом від 30 квітня 2018 року № 48-к ОСОБА_1 звільнено з посади інженера з інвентаризації нерухомого майна І категорії у зв`язку з скороченням штату на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

На вимогу апеляційного суду уповноваженим представником трудового колективу КП «РМБТІ» на зборах ради трудового колективу 10 липня 2019 року було розглянуто подання начальника КП «РМБТІ» про надання згоди на звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України та прийнято рішення про надання такої згоди.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва й праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Системний аналіз пункту першого статті 40 КЗпП України свідчить про те, що суди, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу, або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору за ініціативою власника чи уповноваженого ним органу при змінах в організації виробництва і праці, до яких відноситься, зокрема, і скорочення чисельності чи штату працівників.

Порядок вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці та порядок врахування переважного права працівника на залишення на роботі встановлено статтями 42, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 частини першої цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з`ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Частини 2, 3 цієї статті визначають обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації.

При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

За змістом статті 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду.

При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо.

Статтею 43-1 КЗпП України встановлено перелік випадків, у яких звільнення працівника може бути проведено без згоди профспілки. Так відповідно до частини шостої цієї статті розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з підприємства, установи, організації, де немає первинної профспілкової організації.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції, що звільнення позивача відбулося відповідно до вимог трудового законодавства, оскільки на підприємстві дійсно мало місце скорочення чисельності штату, що відповідає положенням пункту 1 статті 40 КЗпП України. Відповідачем встановлено відсутність у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі. Під час вивільнення позивача у роботодавця були відсутні вакантні посади, тому порушень статті 49-2 КЗпП України не встановлено. За відсутності первинної профспілкової організації у КП «РМБТІ» згоду на звільнення позивача надано уповноваженим представником трудового колективу.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановив правовідносини, що склалися між сторонами й обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Доводи ОСОБА_1 , наведені на обґрунтування касаційної скарги про відсутність у відповідача фінансової необхідності для скорочення штату працівників не заслуговують на увагу, оскільки підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, крім того наказ КП «РМБТІ» «про внесення змін до штатного розпису» позивачем не оскаржувався.

Наведені у касаційній скарзі доводи щодо надання згоди на звільнення позивача радою трудового колективу, яка не має таких повноважень та порушення відповідачем строку на реалізацію цього рішення безпідставні, так як на вимогу апеляційного суду було розглянуто подання відповідача про звільнення позивача на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, й уповноваженим представником трудового колективу надано таку згоду, на виконання вимог колективного договору.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що їй при звільненні не було запропоновано вакантні посади та не вирішено питання її переважного права на залишенні на роботі, не можуть бути підставами для скасування постанови суду апеляційної інстанції, оскільки на момент скорочення посади позивача були відсутні вільні посади на підприємстві, які б могли бути запропоновані позивачу, що підтверджується матеріалами справи. При цьому роботодавець виконує свій обов`язок по працевлаштуванню працівників при їх вивільненні або пропонуючи вільні посади на цьому ж підприємстві, при їх наявності, або шляхом повідомлення державну службу зайнятості. Помилкове посилання апеляційного суду на те, що позивачу було запропоновано вільну посаду не може бути підставою для скасування правильного по суті і законного рішення суду.

Щодо посилання ОСОБА_1 на наявність у неї переважного права на залишення на роботі, та таке питання було вирішено відповідачем під час визначення інженерів-працівників, які підлягають скороченню (а. с. 58-59).

При вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

З наведеного можна зробити висновок, що спочатку підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці всіх працівники, які займають таку ж, як скорочувана посада, і виконують таку ж роботу на підприємстві, в установі, організації. При умові рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці таких працівників, вирішується питання про те, хто із працівників має переважне право на залишення на роботі. Тобто порівняння продуктивності праці і кваліфікації працівників має проводитись на початку процедури скорочення та до попередження конкретного працівника про наступне вивільнення.

Процедура визначення кваліфікації та продуктивність праці працівників, а також процедура визначення осіб, які мають переважне право на залишення на роботі, законодавчо не визначена. Проте, враховуючи що потреба у визначені (оцінці) наявності такого права виникає при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченні чисельності штату працівників, яке ініціюється роботодавцем, тому створити умови та провести таку оцінку повинен роботодавець.

За встановлених у справі обставин, така оцінка проводилась роботодавцем, тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушень КП «РМБТІ» при звільнені ОСОБА_1 положень статті 42 КЗпП України.

Доказів про наявність вакантних посад на час її звільнення ОСОБА_1 не надала, клопотань щодо витребування у відповідача відомостей про наявність вільних посад у вказаний період не заявляла.

Інші аргументи касаційної скарги , ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення апеляційного суду відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Рівненського апеляційного суду від 16 липня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
В. С. Жданова
В. М. Ігнатенко