Ухвала

13 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 202/3684/18

провадження № 61-21790ск19

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Литвиненко І. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання угоди недійсною.

Свої позовній вимоги обґрунтовувала тим, що вона уклала з ФОП ОСОБА_2 договір AG-30038 від 29 серпня 2017 року, відповідно до якого останній зобов`язувався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність позивача ПВХ конструкцій, а вона зобов`язувалася сплатити та прийняти готові вироби. Вартість виробів складала 11 938 грн та оскільки позивач не мала усієї суми для сплати, вона уклала з ПАТ «Акцент-Банк» кредитний договір. Будучи інвалідом першої групи по зору, позивач не мала можливості прочитати кредитний договір. Представник банку їй роз`яснив, що вона має сплачувати за договором щомісячно по 343 грн. В подальшому позивач з'ясувала, що вона підписала Заяву позичальника № ABH0RG46, в якій передбачена щомісячна винагорода за надання фінансового інструменту в розмірі 432,45 грн, а щомісячний платіж складає 776,32 грн. Згідно Паспорту кредиту про умови кредитування А-Банку та сукупну вартість споживчого кредиту сума кредиту становить 12 355,83 грн, абсолютне подорожчання кредиту - 15 591,40 грн, а сума платежів за розрахунковий період становить 27 947,23 грн, що вдвічі перевищує суму вартості вікон. Всі ці обставини на думку позивача є істотними і такими, що впливають на вчинення правочину. Вважає, що спірний договір вона уклала без врахування важливих умов, оскільки її було введено в оману з вини позивача, що зумовило її звернення до суду з відповідною позовною заявою. З урахуванням викладеного, просила суд: визнати недійсним кредитний договір № ABH0RG46 від 29 серпня 2017 року, укладений між нею та ПАТ «Акцент-Банк»; стягнути з відповідача на свою користь суму оплачених щомісячних платежів; зобов`язати ПАТ «Акцент Банк» відшкодувати їй моральну шкоду у розмірі 15 000,00 грн.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року залишено без змін.

05 грудня 2019 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у вище вказаній справі.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Відповідно до пункту 2 частини шостої, частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімумів для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» передбачено, що у 2019 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2019 року (на час подання касаційної скарги) - 1 921 грн.

Предметом спору в даній справі є визнання недійсним кредитного договору № ABH0RG46 від 29 серпня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Акцент-Банк»; стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» на користь ОСОБА_1 суму оплачених щомісячних платежів; зобов`язання ПАТ «Акцент-Банк» відшкодувати ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 15 000 грн.

Зазначена справа є незначної складності та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Також ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на 01 січня 2019 року становить 960 500,00 грн.

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному перегляду, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд)згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу retione valoris (ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26 листопада 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 про визнання угоди недійсною.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. В. Литвиненко