П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року

м. Рівне

Справа № 560/1680/18

Провадження № 22-ц/4815/1394/19

Головуючий у Дубровицькому районному

суді: суддя Отупор К.М.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини) у м. Дубровиця

Рівненської області 03.09.2019

Повний текст постанови складено: 13.09.2019

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Хилевич С.В.

судді: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ;

відповідач1: Державна санітарно-епідеміологічна служба України;

відповідач2: Державна установа "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України";

представники учасників справи:

позивача адвокат Рудик Олександр Андрійович;

відповідача1 ОСОБА_2 ;

відповідача2 ОСОБА_3 ;

за участі (в апеляційному суді): ОСОБА_1 та його представника адвоката Рудика Олександра Андрійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Державної санітарно-епідеміологічної служби України, Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, компенсацію матеріальної шкоди на оздоровлення та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної санітарно-епідеміологічної служби України (далі - ДСЕС України або відповідач1), Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" (далі Рівненський лабораторний центр МОЗ або відповідач2) про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, компенсацію матеріальної шкоди на оздоровлення і відшкодування моральної шкоди. Мотивуючи вимоги, вказував про те, що 25 березня 2014 року на підставі наказу ДСЕС України №16-о його призначено на посаду директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідемслужби України", а 26 березня 2014 року з ним укладено контракт №32. 22 липня 2015 року позивача звільнено з займаної посади відповідно до наказу т.в.о. голови ДСЕС України №71-о на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України та пунктів 6.2.5.2 і 6.2.5.11 трудового контракту з достроковим припиненням дії останнього.

Рішенням Рівненського міського суду від 22 вересня 2015 року позов ОСОБА_1 задоволено, скасовано оспорюваний наказ №71-о від 22 липня 2015 року і поновлено на попередньо займаній посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідемслужби України".

Наказом роботодавця від 23 грудня 2015 року №18-о позивача поновлено на зазначеній посаді, однак 11 січня 2016 року знову звільнено.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року визнано незаконним і скасовано оспорюваний наказ про звільнення, ОСОБА_4 поновлено на посаді директора Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідемслужби України", стягнуто з Державної установи "Рівненський обласний центр Держсанепідемслужби України" середній заробіток за час вимушеного прогулу за час із 23 липня 2015 року по 11 січня 2016 року у розмірі 45 009, 92 гривні та з 12 січня 2016 року по 27 лютого 2017 року у розмірі 112 524, 80 гривень.

Хоча зазначене рішення в частині поновлення на посаді набрало законної сили з моменту проголошення, проте роботодавцем виконане не було і станом на день пред`явлення ОСОБА_1 даного позову.

З огляду на наведені обставини позивач звернувся до суду і просить стягнути на його користь із ДСЕС України 100 000 гривень моральної шкоди, завданої протиправним невиконанням рішення Дубровицького районного суду від 10 березня 2017 року, а з Рівненського лабораторного центру МОЗ середній заробіток за час затримки виконання зазначеного рішення суду.

Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 23 листопада 2018 року прийнято до розгляду і відкрито провадження у цивільній справі за зазначеним позовом ОСОБА_1 , визначено її розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено до судового розгляду.

У поданому відзиві відповідач2, вважаючи пред`явлений позов необґрунтованим, просив залишити його без задоволення.

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року позов задоволено частково.

Стягнуто із відповідача1 (01021 м. Київ, вулиця М. Грушевського, 7, ) на користь ОСОБА_1 (місце прож.: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) 100 000 гривень моральної шкоди, завданої протиправним невиконанням рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року, яке набрало законної сили, в частині поновлення позивача на посаді директора Рівненського лабораторного центру МОЗ (33028 м. Рівне, вулиця Котляревського, 3; ).

Стягнуто із Рівненського лабораторного центру МОЗ на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року, яке набрало законної сили, в частині поновлення позивача на посаді директора Рівненського лабораторного центру МОЗ (33028 м. Рівне, вулиця Котляревського, 3; ) за час із 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року у розмірі 287 208, 18 гривень.

Стягнуто солідарно з обох відповідачів на користь ОСОБА_1 . 4 634, 07 гривень судового збору та 20 000 гривень витрат на правову допомогу.

Зобов`язано Управління Державної казначейської служби у Дубровицькому районі Рівненської області повернути позивачу надмірно сплачений судовий збір у розмірі 1 922, 62 гривні.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційні скарги на зазначене рішення суду подано ОСОБА_1 та Рівненським лабораторним центром МОЗ.

У поданій апеляційній скарзі позивач, вважаючи оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача2 середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення незаконним і необґрунтованим, фактично покликався на неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

На її обґрунтування ОСОБА_1 зазначав про помилковість взяття судом до уваги при нарахуванні середнього заробітку дату звільнення ОСОБА_1 з займаної посади 11 січня 2016 року. Вважає, що цей висновок суперечить ст.ст. 235, 236 КЗпП України та Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджений відповідною постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. При цьому середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не може відрізнятися від середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначений цим самим рішенням і який вже був предметом доказування у справі №560/85/16-ц.

Тому, на думку заявника, середньоденний заробіток з урахуванням преюдиційності обставин, що встановлені постановою Волинського апеляційного суду від 27 грудня 2018 року, складає 308, 41 гривень. Саме такий розмір було визнано і відзиві на позов і відповідачем2. Між тим, судом застосовано середньоденний заробіток у 259, 20 гривень, а відтак просить обрати альтернативний розрахунок, що долучений ним до апеляційної скарги, виходячи із величини середньоденного заробітку у 308, 41 гривень.

Не згоден з огляду на обставини справи та вимоги ст.ст. 13, 18 КЗпП України, Закону України "Про відпустки" і з висновками суду про відмову в позові про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення. Вважає, що з підстав незаконного звільнення з посади позивача було позбавлено права на отримання цієї допомоги, сукупний розмір якої становить 25 602, 07 гривень (посадовий оклад на початок 2015 року 2 735 гривень; на початок 2016 року 3 537 гривень; на початок 2017 року 5 854, 40 гривень; на початок 2018 року 6 447, 14 гривень та на початок 2019 року 7 028, 53 гривні).

З цих міркувань просив

- змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Рівненського лабораторного центру МОЗ розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, стягнувши на його користь 341 734, 28 гривень за час із 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року

та

- скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні матеріальної допомоги на оздоровлення за 2015-2019 роки, ухваливши нове про задоволення позову і стягнення цієї матеріальної допомоги у розмірі 25 602, 07 гривень.

У поданому відзиві Рівненський лабораторний центр МОЗ, вважаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 необґрунтованою, просив залишити її без задоволення. Щодо рішення суду першої інстанції, то просив його скасувати у межах, визначених доводами та вимогами його апеляційної скарги, тобто в частині розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення та в частині розподілу судових витрат, ухваливши в цих частинах нове.

Обґрунтовуючи свою апеляційну скаргу, відповідач2 вважав рішення суду незаконним і необґрунтованим в частині задоволення вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду і в частині розподілу судових витрат. При цьому вказував про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, що призвело до хибного вирішення справи.

На думку заявника, судом правильно здійснено розрахунок середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, виходячи із розміру заробітної плати за два місяці, які передували звільненню листопад і грудень 2015 року. Однак хибно визначено посадові оклади, які необхідно брати при розрахунку. Помилка полягала у тому, що посадовий оклад містив кваліфікаційну категорію іншого працівника, тоді як кваліфікаційна категорія ОСОБА_1 закінчилася, тому що була дійсна до травня 2016 року. З урахуванням обставин, на які покликається заявник, розмір середньоденного заробітку позивача повинен складати 176, 73 гривні.

Беручи до уваги середньоденний заробіток ОСОБА_1 з коефіцієнтами коригування підвищення заробітної плати, висновок експертного дослідження від 25 липня 2019 року №3.5-2д/19, а також кількість днів, протягом яких рішення не було виконано, вважав, що оспорюваний середній заробіток має становити 150 566, 83 гривні з усіма обов`язковими податками та платежами, які слід відрахувати при виплаті суми.

Рівненський лабораторний центр МОЗ звертає увагу на наявність наказу Голови комісії з ліквідації ДСЕС України від 22 грудня 2018 року №1 "Про припинення контракту з ОСОБА_1 ", яким скасовано наказ від 11 січня 2016 року №1-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення контракту з ОСОБА_1 ". Цим наказом також визнано припиненими трудові відносини з 26 березня 2017 року через закінчення дії контракту від 26 березня 2014 року №32. Ця обставина залишена судом без уваги і їй не було дано відповідної оцінки.

Щодо присудження судових витрат, то судом не додержано вимог ст.ст. 137, 141 ЦПК України, рішення Європейського суду з прав людини у справі "EastAlliance Limited" проти України", заява №19336/04. Тобто солідарне стягнення судових витрат процесуальним законом не передбачене взагалі, на що вказують роз`яснення пункту 35 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах". Заявником визнається розмір судових витрат у 10 951, 11 гривень, що складається із 6 951, 11 гривень судового збору та 4 000 гривень витрат на правничу допомогу.

З огляду на викладене просить скасувати рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року в частині розміру середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду та визначення судових витрат, ухваливши в цих частинах нове рішення.

В решті рішення суду попередньої інстанції просив залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи і заперечення заявників, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційних скарг.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із його доведеності та обґрунтованості в частині відшкодування ДСЕС України моральної шкоди, завданої невиконанням рішення суду, а також із часткової підставності щодо розміру середнього заробітку за час затримки виконання цього рішення, обов`язок зі сплати якого на користь ОСОБА_1 визначено за Рівненським лабораторним центром МОЗ.

При цьому судові витрати у справі присуджено солідарно, з чим колегія суддів погодитися не може.

Як з`ясовано судом, 11 січня 2016 року позивача було звільнено з посади директора Рівненського лабораторного центру МОЗ на підставі наказу №1-о "Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з ОСОБА_1 ".

Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року у справі №560/80/16-ц ОСОБА_1 поновлено на попередньо займаній посаді керівника Рівненського лабораторного центру МОЗ, яке в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання і набрало законної сили з дня його проголошення.

Між тим, зазначене рішення роботодавцем добровільно виконане не було, в зв`язку з чим виконавчі документи пред`явлено до примусового виконання органом державної виконавчої служби.

Як правильно зазначено судом, рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 10 березня 2017 року станом на день звернення позивача до суду 20 листопада 2018 року і на день проголошення оскаржуваного рішення виконане не було.

Згідно зі ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Щодо нарахування середнього заробітку, то суд обґрунтовано застосував Порядок розрахунку середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Зокрема положення абз. третього пункту 2 цього Порядку вказують про необхідність розрахунку середньої заробітної плати, виходячи із середньоденного заробітку за два останні місяці, які передували звільненню працівника із займаної посади, тобто за листопад і грудень 2015 року. При цьому судом дано змістовну і об`єктивну оцінку юридичним фактам відповідно до вимог закону, з чим погоджується і колегія суддів.

Тому за цих обставин не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_1 про доцільність обчислення середнього заробітку із урахуванням травня-червня 2015 року, а не листопада-грудня 2015 року як з цього виходив суд.

Правильно врахувавши зміст довідки про нарахування позивачу заробітної плати за час із 01 серпня 2015 року по 11 січня 2016 року, суд з`ясував, що протягом жовтня-грудня 2015 року на його користь жодних виплат і нарахувань здійснено роботодавцем не було.

З пункту 4 Порядку розрахунку середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, вбачається, що якщо працівник не мав заробітку не з його вини, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Тобто розрахунок спірних середнього заробітку та середньоденної заробітної плати повинен проводитися відповідно до встановлених посадових окладів у листопаді і грудні 2015 року. При цьому має братися до уваги кваліфікаційна категорія (підвищення посадових окладів керівникам та їх заступникам, які мають вищу кваліфікаційну категорію здійснюється на 44, 9% тарифної ставки працівника І тарифного розряду (станом на 01 вересня 2015 року посадовий оклад (тарифна ставка) працівника І тарифного розряду становить 1 012 гривень, з 01 грудня 2015 року 1 113 гривень) відповідно до пункту 2.4.1 Наказу Міністерства праці та соціальної політики України та Міністерства охорони здоров`я України №308/519 від 05.10.2005.

За змістом штатних розписів від 30 жовтня 2015 року та від 25 грудня 2015 року посадовий оклад директора станом на 01 листопада 2015 року складав 3 249 гривень (загальна сума 3 703, 39 гривень, з яких: 3 249 гривень склав посадовий оклад, 454, 39 гривень кваліфікаційна категорія (1 012 гривень Х 44, 9%), станом на 01 грудня 2015 року - 3 573 гривні (4 072 гривні, з яких: 3 573 гривні склав посадовий оклад, 499, 74 гривні кваліфікаційна категорія (1 113 гривень Х 44, 9%).

Пунктом 10 Порядку розрахунку середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, встановлено, що у випадку підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

При цьому, коефіцієнт збільшення заробітної плати розраховується шляхом ділення окладу, установленого працівнику після підвищення, на оклад, який був до підвищення. Коефіцієнти коригування розраховуються для кожного працівника окремо за кожним випадком підвищення окладу. Розрахунковий коефіцієнт (або декілька коефіцієнтів, якщо зарплата підвищувалася кілька разів) повинен множитися на суму виплат за період їх підвищення.

Отже, з урахуванням наведених вимог сукупний розмір середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду за час із 11 березня 2017 року по 02 вересня 2019 року склав 287 208, 18 гривень, які підлягають до стягнення із Рівненського лабораторного центру МОЗ на користь позивача.

Щодо здійсненого розрахунку, то судом вірно взято до уваги, що відповідно до штатних розписів на 2017 рік (введено в дію з 01 січня 2017 року), на 2018 рік (введено в дію з 01 січня 2018 року) та на 2019 рік (введено в дію з 01 січня 2019 року) посадовий оклад директора становив на 01 січня 2017 року 5 854, 40 гривень, з 01 січня 2018 року 6 447, 14 гривень, з 01 січня 2019 року 7 028, 53 гривні.

Тому обґрунтовано судом з`ясовано, що розмір коефіцієнтів становив:

-за час із 01 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року 5 848, 40 гривень : 3 573 гривні посадового окладу позивача на день звільнення = 1, 64;

-за час із 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року 6 447, 14 гривень : 5 854, 40 гривень = 1, 1013;

-за час із 01 січня 2019 року по 03 вересня 2019 року 7 028, 53 гривні : 6 447, 14 гривень = 1, 0902.

З урахуванням даних коефіцієнтів та вимог п. 10 Порядку розрахунку середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, судом правильно визначено середньоденну заробітну плату ОСОБА_1 за час із 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року.

Так, протягом часу з 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року середньоденний заробіток становив 425, 10 гривень (за листопад 2015 року: 3 703, 39 гривень Х 6 073, 56 гривень; за грудень 2017 року: 4 072, 74 гривні Х 1, 64 = 6 679, 29 гривень, а разом 12 752, 85 гривень. Поділивши цю величину на 30 днів, отримано середньоденний заробіток за цей період.

Середньоденна заробітна плата за час із 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року склала 468, 16 гривень. Її правильно вирахувано таким чином: 6 073, 56 гривень Х 1, 013 = 7 292, 14 гривень; 6 679, 29 гривень Х 1, 1013 = 7 355, 90 гривень, що сумарно складає 14 044, 71 гривень (середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два останніх календарних місяці перед звільненням, що скоригована на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1, 1013). Зазначену суму поділено на 30 днів і отримано середньоденний заробіток за вказаний період.

Щодо середньоденної заробітної плати за час із 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року, то її обчислено також правильно. Її обліковано так: 6 688, 81 гривень Х 1, 0902 = 7 292, 14 гривень; 7 355, 90 гривень Х 1, 0902 = 8 019, 40 гривень, що разом складає 15 3111, 54 гривень (середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 за два останніх місяці, що передували його звільненню, яку скориговано на коефіцієнт підвищення заробітної плати (1, 0902). 15 311, 54 гривень поділено на 30 днів і отримано 510, 38 гривень.

Остаточну суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення судом вірно обчислено шляхом додавання 85 445, 10 гривень середнього заробітку за час із 11 березня 2017 року по 31 грудня 2017 року, 117 040 гривень за час із 01 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року та 84 723, 08 гривень за час із 01 січня 2019 року по 02 вересня 2019 року. При цьому, 85 445, 10 гривень вирахувано через множення 425, 10 гривень на 201 робочий день; 117 040 гривень множення 468, 16 гривень на 250 робочих днів та 84 723, 08 гривень шляхом множення 510, 38 гривень на 166 робочих дні.

Отже, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині нарахування і стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду є очевидними та сумніву не підлягають. Тому доводи обох апеляційних скарг про хибність нарахування середнього заробітку на увагу не заслуговують як необґрунтовані і колегією суддів відхиляються.

ОСОБА_1 не погоджувався також із рішенням суду в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення, про що зазначав у поданій апеляційній скарзі.

Між тим, його аргументи вбачаються помилковими і спростовуються правильністю висновків суду першої інстанції.

Згідно з пунктом 6.8 Колективного трудового договору між адміністрацією і уповноваженим представником трудового колективу Рівненського лабораторного центру МОЗ на 2013-2017 роки адміністрація зобов`язалася виплачувати усім працюючим матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу щороку, визначеного за тарифним розрядом на початок року відповідно до пункту 5.11 Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України від 05 жовтня 2005 року №308/519 (з наступними змінами), при наявності фінансування по загальному фонду.

Відповідно до абз. третього пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України "Питання оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери" №524 від 11 травня 2011 року з 01 січня 2012 року медичним і фармацевтичним працівникам державних та комунальних закладів (установ) виплачується допомога на оздоровлення у розмірі посадового окладу під час надання основної щорічної відпустки.

Норми статті 12 Закону України "Про відпустки" вказують про надання працівнику щорічної відпустки на його прохання з поділом її на частини будь-якої тривалості за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів.

Тому судом зроблено логічну висновкову прив`язку виплати матеріальної допомоги на оздоровлення до надання щорічної основної відпустки працівникові.

Враховуючи, що бюджетний рік органами Державної казначейської служби України закритий, тому розподіл коштів за грудень 2015 року здійснено до 25 грудня того ж року, кошторис та фінансування установи на 2016 рік на день звернення затверджено не було, а також беручи до уваги, що надання матеріальної допомоги на підставі перебування на стаціонарному лікуванні законом не передбачено, відтак ОСОБА_1 на законних підставах було відмовлено у стягненні на його користь матеріальної допомоги на оздоровлення.

При цьому судом обґрунтовано звернуто увагу на те, що у жовтні 2017 року позивач отримав компенсацію у розмірі 11 168, 80 гривень за невикористані дні щорічної відпустки, що стверджено відповідною довідкою №08-06/1320 від 09.06.2019.

Щодо зроблених висновків, суд першої інстанції в ухваленому рішенні навів відповідні мотиви і перевірив докази, з якими погоджується й апеляційна інстанція, оскільки такі висновки місцевого суду ґрунтуються на вимогах закону та здобутих у справі засобах доказування.

В той самий час, з доводами апеляційної скарги Рівненського лабораторного центру МОЗ про недопустимість присудження судових витрат до солідарного стягнення та про повернення з Державного бюджету України на користь позивача 1 922, 62 гривні надлишково сплачених коштів погоджується і колегія суддів.

Так, відповідно до ст.ст. 137, 141 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

З роз`яснень, даних пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ а абз. п`ятому-шостому п. 35 своєї постанови №10 від 17.10.2014 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", вбачається, що при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Тобто судом помилково здійснено розподіл понесених судових витрат у справі, а відтак у цій частині їх слід необхідно стягнути у частці від суми понесених витрат пропорційно до задоволених вимог.

Отже, позаяк вимога про відшкодування з ДСЕС України моральної шкоди на користь ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі, тому витрати на професійну правничу допомогу підлягають до стягнення у розмірі 10 000 гривень. Щодо належності та допустимості доказів про їх понесення позивачем, то ці обставини правильно і об`єктивно з`ясовані судом.

ОСОБА_1 в сукупності було сплачено 6 556,69 гривень судового збору, які необхідно розподілити так:

- 704,80 гривень за вимогу про стягнення моральної шкоди, які за наслідками розгляду справи в суді першої інстанції слід стягнути з відповідача1.

- 5 300,67 гривень як один відсоток від вимоги про стягнення 530 067,07 гривень середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі.

З огляду на те, що оскаржуваним рішенням цю вимогу задоволено частково, а саме в сумі 287 208,18 гривень, то розмір необхідного до стягнення судового збору мав становити 2 872,08 гривень, тоді як за перегляд рішення суду в цій частині апеляційним судом підлягає сплаті лише 4 308,12 гривень.

Тому як надлишково сплачені суми судового збору підлягають до повернення з Державного бюджету України позивачу 551, 20 гривня.

За вирішення позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, то з Рівненського лабораторного центру МОЗ належить стягнути на користь позивача 2 872, 08 гривень.

Разом з тим, з відповідача2 належить стягнути ОСОБА_1 . 5 418, 83 гривень витрат на професійну правничу допомогу, розмір чого вираховується таким чином.

Оскільки позивачем заявлено до стягнення 530 067, 07 гривень середнього заробітку, а судом задоволено 287 208, 18 гривень, при цьому пред`явлена вимога оплачена ним у рахунок наданих правничих послуг на користь адвоката у 10 000 гривень, тому правильною є пропорція 530 067,07 гривень : 287 208, 18 гривень = 10 000 гривень : Х. Внаслідок зроблених арифметичних дій отримаємо зазначену суму понесених витрат на правничу допомогу.

На користь Рівненського лабораторного центру МОЗ підлягають поверненню з Державного бюджету України 2 642, 99 гривень як надмірно сплаченого судового збору при поданні апеляційної скарги.

В іншій частині аргументів заявника про хибність присудженого розміру судових витрат апеляційний суд погодитися не може через їх необґрунтованість.

Щодо рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 02 вересня 2019 року про компенсацію 100 000 гривень моральної шкоди, які стягнуто із ДСЕС України на користь ОСОБА_1 , то його законність та обґрунтованість в цій частині учасниками справи не заперечувалися, апеляційної скарги з цього приводу подано не було, а тому перегляду апеляційним судом у цій частині воно не підлягає.

Так, згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З твердженнями ОСОБА_1 про недодержання судом норм процесуального права також не можна погодитися.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Окрім викладеного, чіткий і вичерпний перелік випадків, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, наведено у ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Між тим, будь-яких доказів про існування таких процесуально-правових дефектів, що спонукали би до хибного розв`язання спірних правовідносин, чи інших обставин, які є обов`язковим мотивом для унеможливлення законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, заявниками зазначено не було, матеріали справи не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

Не погоджується колегія суддів як з необґрунтованими і з рештою доводів апеляційних скарг, в т.ч. і щодо помилкового застосування норм матеріального права, адже вони убачаються такими, що спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.

Підставою для скасування оскаржуваного рішення в частині розподілу судових витрат відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового їх стягнення у солідарний спосіб та без урахування вимог про пропорційність.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" задовольнити частково.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 03 вересня 2019 року в частині розподілу судових витрат, а саме солідарного стягнення судових витрат з Державної санітарно-епідеміологічної служби України та Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" і повернення з Державного бюджету України надлишково сплаченого судового збору на користь ОСОБА_1 , скасувати.

Стягнути із Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_1 10 000 (десять тисяч) гривень витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути із Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на користь ОСОБА_1 5 418 (п`ять тисяч чотириста вісімнадцять) гривень 83 копійки витрат на професійну правничу допомогу.

Стягнути з Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_1 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок судового збору.

Стягнути з Державної установи "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" на користь ОСОБА_1 2 872 (дві тисячі вісімсот сімдесят два) гривні 08 копійок судового збору.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби у Дубровицькому районі Рівненської області повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 551 (п`ятсот п`ятдесят одна) гривня 20 копійок.

Зобов`язати Управління Державної казначейської служби у м. Рівне Рівненської області повернути Державній установі "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України" надмірно сплачений судовий збір у розмірі 2 642 (дві тисячі шістсот сорок два) гривні 99 копійок.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач: ОСОБА_1 ; місце прож.: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач1: Державна санітарно-епідеміологічної служби України; 01021 м. Київ, вулиця М. Грушевського, 7, .

Відповідач2: Державна установа "Рівненський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров`я України";33028 м. Рівне, вулиця Котляревського, 3; .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 08 год. 50 хв. 18.12.2019

Головуючий: Хилевич С.В.

Судді: С.О.Гордійчук

Н.М.Ковальчук