Провадження №: 2/752/2701/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2019 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Хоменко В.С.

при секретарі Павлюх П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, -

в с т а н о в и в:

у жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» за несвоєчасну виплату страхового відшкодування пеню у розмірі 15 393,43 грн., 3 % річних у розмірі 1 409,26 грн., суму інфляційних витрат у розмірі 4 451,35 грн., а також суму судового збору у розмірі 704,80 грн. та суму витрат на правову допомогу у розмірі 2 550,00 грн.

Позовні вимоги мотивував тим, що 01.07.2017 на вул. Миколаївське шосе у м. Одесі з вини водія автомобіля «ВАЗ» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкодженого належний йому автомобіль «Volkswagen CC» державний номерний знак НОМЕР_2 .

У зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», 17.08.2017 року він звернувся до останньої з заявою про виплату суми страхового відшкодування.

01.11.2017 року ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» було виплачено страхове відшкодування у розмірі 44 044,97 грн.

Вважаючи суму виплаченого страхового відшкодування неповною, він звернувся до суду із позовом, за результатами розгляду якого 19.07.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва було ухвалено рішення, яким стягнуто на його користь зі страхової компанії недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 54 955,03 грн.

Зауважив, що через прострочення виконання грошового зобов`язання, а саме невиплату суми страхового відшкодування у повному обсязі, до відповідача підлягають застосуванню санкції, передбачені ст. 625 ЦК України, а також пеня, у відповідності до п. 35.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

На підставі викладеного звернувся до суду із вказаним позовом.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.10.2018 відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін (а.с. 24-25).

Ухвалою від 18.12.2018 року призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 25.02.2019 року (а.с. 36-37).

25.02.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 13.05.2019 року (а.с. 58).

Ухвалою від 13.05.2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено судовий розгляд на 27.08.2019 року (а.с. 69).

27.08.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 13.11.2019 року (а.с. 71).

В судовому засіданні 13.11.2019 року представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.11.2019 року просив у задоволенні позову відмовити, виходячи з обставин, викладених у відзиві на позов (а.с. 46-47). Вказав про те, що сума страхового відшкодування, стягнута за рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.07.2018 року є спірною та неузгодженою, а тому не є заборгованістю, з огляду на що положення ст. 625 ЦК України та п. 35.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» застосуванню не підлягають.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 01.07.2017 року на вул. Миколаївське шосе у м. Одесі з вини водія автомобіля «ВАЗ» державний номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_2 сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої було пошкодженого належний йому автомобіль «Volkswagen CC» державний номерний знак НОМЕР_2 .

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент скоєння ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС».

17.08.2017 року ОСОБА_1 звернувся до останньої з заявою про виплату суми страхового відшкодування.

01.11.2017 року ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» було виплачено страхове відшкодування у розмірі 44 044,97 грн.

Вказане встановлено судом під час розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «СК «ЮНІВЕС», ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньої-транспортної пригоди, за наслідками розгляду якого 19.07.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва ухвалено рішення, яким, зокрема, стягнуто з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_1 недоплачену суму страхового відшкодування у розмірі 54 955,03 грн. (а.с. 9-12).

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

З огляду на викладене, позивач звільнений від доказування підстав для звернення до суду із вказаним позовом.

29.08.2018 року Голосіївським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 752/2882/18 з примусового виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва про стягнення з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» на користь ОСОБА_1 недоплаченої суми страхового відшкодування у розмірі 54 955,03 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, останній був пред`явлений до виконання, і 10.09.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Яцишиним А.М. було відкрито виконавче провадження № 57184265 (а.с. 50-51).

12.09.2018 року відповідач на виконання судового рішення в рамках виконавчого провадження № 57184265 здійснило виплату в розмірі 54 955,03 грн. на рахунок приватного виконавця (а.с. 52, 53).

Вказана сума була перерахована позивачу 25.09.2019 року (а.с. 14).

Вказане сторонами не заперечено.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «СК «ЮНІВЕС».

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування своєї позиції вказав на те, що через прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання, а саме: невиплату суми страхового відшкодування у повному обсязі, до відповідача підлягають застосуванню санкції, передбачені ст. 625 ЦК України, а також пеня, у відповідності до п. 35.6 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Проте, вказана позиція позивача судом оцінюється критично з огляду на наступне.

Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов`язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошові зобов`язання охоплюють усі сфери суспільного життя і насамперед виникають у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Питання про цивільно-правову відповідальність за порушення грошових зобов`язань потребує ретельного вивчення та удосконалення, що зумовлено, зокрема, теперішньою ситуацією із кризою неплатежів.

Відповідальність за порушення грошових зобов`язань регламентується главою 51 ЦК України, Законами України від 07.12.2000 року № 2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», від 12.07.2001 року № 2664-ІП «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», від 03.07.1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», від 07.03.1996 року № 85/96-ВР «Про страхування», від 01.07.2004 року № 1961- IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», від 05.04.2001 року № 2346-ПІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», від 24.06.2004 роеку № 1875- IV «Про житлово-комунальні послуги», Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення», а також іншими нормативно-правовими актами, у тому числі виданими Національним банком України у межах повноважень, що визначені Законом України від 20.05.1999 pоку № 679- XIV «Про Національний банк України».

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. При цьому важливим виявляється питання, які зобов`язання є грошовими.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

За змістом ст. ст. 524, 533 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Зобов`язальні правовідносини, що можуть бути віднесені до грошових, досить різноманітні. Вони можуть бути частиною інших оплатних зобов`язань (наприклад, обов`язок покупця сплатити гроші за придбаний товар, обов`язок наймача оплатити користування майном тощо), а можуть мати самостійний характер (відносини позики, кредиту, банківського вкладу і под.).

Разом з тим не є грошовими зобов`язання, в яких грошові знаки використовуються не в якості засобу погашення грошового боргу, а виконують роль товару: зобов`язання передачі грошей, що випливають з угод обміну валюти, опціону, купівлі-продажу монет і банкнот, зобов`язання повернути грошові знаки, які перебували на зберіганні, передати перевізником банкноти за договором перевезення та ін. З огляду на це, положення ст. 625 ЦК України не застосовуються до зазначених відносин.

Проте, передбачена ст. 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, регулюються Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України).

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Проте, на думку суду, вказана норма не підлягає застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин.

Тому, вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних у розмірі 1 409,26 грн. за та суми інфляційних витрат у розмірі 4 451,35 грн., на думку суду, задоволенню не підлягають.

При цьому, використання ст. 625 ЦК України можливе, коли у боржника є кошти, але він добровільно не повертає безспірний борг визначений чинний рішенням суду і вдається до зловживань процесуальними правами.

Натомість, в даному випадку таких обставин судом не встановлено, а їх наявність позивачем не доведена в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

За умовами п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений в договорі.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Положення ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно ст. 9 Закону страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

17.08.2017 року ОСОБА_1 було подано до страхової компанії заяву про виплату суми страхового відшкодування разом із пакетом документів, який підтверджує розмір завданої йому шкоди.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про страхування» страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Відповідно до п 36.2. ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

01.11.2017 року ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» було виплачено страхове відшкодування у розмірі 44 044,97 грн.

Отже, на думку суду, дії ПрАТ «СК «Юнівес» відповідали вимогам законодавства, страховик виплатив позивачу суму страхового відшкодування у порядку та в спосіб, передбаченийЗаконом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Між сторонами в подальшому виник спір щодо розміру страхового відшкодування за вказаним вище страховим випадком, за наслідками розгляду якого було ухвалено рішення від 19.07.2018 року.

Відповідно до п. 36.2. ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування має бути здійснена страховиком не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування.

Пунктом 36.5. статті 36 Закону передбачено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованою вимогу ОСОБА_1 про стягнення з ПрАТ «СК «ЮНІВЕС» пені в розмірі 15 393,43 грн., а тому вимоги позивача і в цій частині задоволенню не підлягають.

Питання судових витрат слід вирішити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 6,9, 22,29,34, 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. ст. 22,23, 625, 988, 979, 1166, 1188 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 141, 223, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

у задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ЮНІВЕС» про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Київського апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя В.С. Хоменко