Постанова

Іменем України

08 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 591/6531/16-ц

провадження № 61-11580св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Управління поліції охорони в Сумській області,

третя особа - начальник Управління поліції охорони в Сумській області Кананков Олександр Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 15 травня 2017 рокуу складі колегії суддів Криворотенка В. І., Левченко Т. А., Хвостика С. Г.

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Управління поліції охорони в Сумській області (далі - УПО в Сумській області) про поновлення на роботі.

ОСОБА_1 просила поновити її на роботі на посаді фахівця УПО в Сумській області, яку вона займала до звільнення, з 09 листопада 2016 року.

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала в трудових відносинах з відповідачем з 28 листопада 1995 року. З 07 листопада 2015 року вона призначена на посаду фахівця Управління поліції охорони та 08 листопада 2016 року звільнена з роботи за ініціативою відповідача за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за прогул наказом № 395 о/с, згідно наказу № 391 від 31 жовтня 2016 року. Не погоджуючись зі звільненням, позивач посилається на те, що відповідач не врахував, що вона є головою профкому «Солідарність» та при звільненні не отримано попередньої згоди на звільнення як профспілкового комітету первинної профспілкової організації «Солідарність», так і об`єднання профспілок СОПО «Солідарність». Наказ про порушення позивачем дисципліни був виданий тоді, коли вона перебувала на лікарняному в стаціонарі обласної лікарні з 19 жовтня 2016 року по 04 листопада 2016 року. У вказаному наказі зазначені дати про прогул, коли вона перебувала на лікарняному, тобто коли вона не могла перебувати на роботі. Акти про відсутність позивача на роботі 21 та 28 жовтня є фальсифіковані. Також складалися акти тоді, коли позивач брала один раз на тиждень 4 год. профспілкового часу з 11 год. до 15:45 год. 11 жовтня 2016 року вона разом з представником УПО перебувала на судовому засіданні в Ковпаківському районному суді м. Суми.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 09 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Скасовано як незаконний наказ № 395 о/с від 08 листопада 2016 року Управління поліції охорони в Сумській області про звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця Управління поліції охорони в Сумській області.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Управлінні поліції охорони в Сумській області на посаді фахівця Управління поліції охорони в Сумській області.

Стягнуто з Управління поліції охорони в Сумській області на користь держави 551,20 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач на час прийняття рішення про звільнення позивача не отримав попередньої згоди профспілкового органу, членом якої є позивач. Відповідачем не дотримані вимоги закону при звільненні позивача з роботи, а тому позивач підлягав поновленню на роботі, а наказ від 08 листопада 2016 року № 395 о/с про звільнення позивача, відповідно, скасуванню як незаконний.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 15 травня 2017 року апеляційну скаргу УПО в Сумській області задоволено.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 березня 2017 року в даній справі скасовано і ухвалено нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про поновлення на роботі відмовлено.

Компенсовано УПО в Сумській області за рахунок держави сплачений судовий збір за апеляційний розгляд в сумі 1 760,00 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що систематичне вчинення позивачем прогулів в жовтні 2016 року підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема актами про відсутність позивача на робочому місці, висновком службового розслідування по даним фактам. Згода на її звільнення надана профспілковими органами. Позивач на спростування заперечень відповідача не надала жодного доказу на підтвердження того, що вона у дні зазначені в наказі як прогули знаходилась на робочому місці, виконувала функціональні обов`язки, наслідки такої роботи чи в дані дні виконувала свої обов`язки як голова профспілкової організації.

При звільненні позивача відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення Апеляційного суду Сумської області від 15 травня 2017 року скасувати і залишити в силі судове рішення Зарічного районного суду м. Суми від 09 березня 2017 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цивільній справі № 591/6531/16-ц і витребувано її з Зарічного районного суду м. Суми.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпунктів 2.3.2, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.49 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2010 року № 30, зі змінами та доповненнями, постанови Пленуму Верховного Суду від 24 травня 2019 року № 8 «Про здійснення правосуддя у Верховному Суді» та рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду від 28 травня 2019 року № 7 «Про заходи, спрямовані на своєчасний розгляд справ і їх вирішення у розумні строки» призначено повторний автоматизований розподіл цієї справи.

05 червня 2019 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Сердюка В. В., Фаловської І. М.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом було неповно досліджено обставини, що мають значення для справи, не враховані та порушені статті 147-1, 148, 149, 252 КЗпП України, статті 39, 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та положення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не надіслали заперечення на касаційну скаргу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суд установив, що з 07 листопада 2015 року ОСОБА_1 призначена на посаду фахівця УПО в Сумській області.

Позивач є головою первинної профспілкової організації «Солідарність».

Наказом УПО № 391 від 31 жовтня 2016 року за систематичне порушення трудової дисципліни позивача звільнено з роботи та позбавлено премії в повному обсязі за жовтень 2016 року. Зі змісту цього наказу вбачається, що підставою застосування такого стягнення стало те, що на протязі жовтня 2016 року, а саме 3, 4, 5, 6, 10, 11, 12, 17, 18, 19, 20, 24, 25, 26, 27 жовтня в період часу з 08:00 год. до 17:00 год., 7, 13, 21, 28 жовтня в період часу з 08:00 год. до 11:00, а також з 08:00 год. 31 жовтня фахівець УПО ОСОБА_1 не перебувала на своєму робочому місці, про що складено відповідні акти. Про причини своєї відсутності ОСОБА_1 безпосереднього свого керівника не повідомляла, функціональні обов`язки в зазначені дні та години не виконувала будь-які пояснення щодо своєї відсутності надати категорично відмовилась.

Вказаним наказом начальнику відділу УПО (Скринька О. О.), оскільки ОСОБА_1 є головою первинної профспілкової організації «Солідарність», відповідно до статті 252 КЗпП України доручено підготувати запит до голови Сумської обласної профспілкової організації «Солідарність» про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за систематичне порушення трудової дисципліни та запит до Всеукраїнської професійної спілки «Україна».

На подання УПО від 01 листопада 2016 року Сумською обласною профспілковою організацією «Солідарність» 07 листопада 2016 року вирішено надати згоду на притягнення до дисциплінарної відповідальності (звільнення з роботи) фахівця УПО, голови первинної профспілкової організації «Солідарність» УПО ОСОБА_1 за систематичне порушення трудової дисципліни (відсутність на робочому місці).

Згідно листка непрацездатності у період з 19 жовтня 2016 року по 04 листопада 2016 року позивач перебувала на лікуванні в КЗ «Сумська обласна клінічна лікарня».

Наказом № 395 о/с від 08 листопада 2016 року ОСОБА_1 , фахівця УПО, звільнено з 08 листопада 2016 року за пунктом 4 статті 40 КЗпП України прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Підставою для звільнення позивача є те, що протягом жовтня 2016 року, а саме 3, 4, 5, 6, 10,11,12,17,18,19, 20, 24, 25, 26, 27 жовтня в період часу з 08:00 год. до 17:00 год., 7, 13, 21, 28 жовтня 2016 року в період часу з 08:00 год. до 11:00 год., а також з 08:00 год. 31 жовтня позивач не перебувала на своєму робочому місці, про що складено відповідні акти.

На підтвердження законності звільнення представником відповідача надано акти про відсутність на робочому місці позивача, складені 03, 04, 05, 06, 07, 10, 11, 12, 13, 17 та 18 жовтня 2016 року, в яких зафіксовано факт відсутності позивача в період часу з 08:00 год. до 13:00 год. та з 13:45 год. до 17:00 год.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України гарантується громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 140 КЗпП України, трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохочення за сумлінну працю. У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов`язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Згідно статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Відповідно до частини другої, третьої статті 252 КЗпП України, зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є. Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об`єднання професійних спілок).

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що прогулів вона не вчиняла і згоди на її звільнення ППО «Солідарність» не дала.

В актах про відсутність на робочому місці позивача, складених 03, 04, 05, 06, 07, 10, 11, 12, 13, 17 та 18 жовтня 2016 року, зафіксовано факт відсутності позивача в період часу з 08:00 год. до 13:00 год. та з 13:45 год. до 17:00 год. В даних актах крім іншого засвідчено факт відмови ОСОБА_1 від надання будь-яких пояснень. Отже, особи які підписали вказані акти, мали можливість спілкування з позивачем протягом робочого часу, пропонуючи останній надати пояснення відсутності на робочому місці.

Свідки ОСОБА_3 є чоловіком позивача, ОСОБА_4 є донькою позивача. Зокрема свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили лише те, що щоденно протягом жовтня 2016 року зранку завозили на власному автомобілі позивача ОСОБА_1 на роботу, проте перебування позивача на робочому місці протягом дня з показів даних свідків не вбачається, а з показів свідка ОСОБА_5 не вбачається, коли конкретно та в який час, він заходив в приміщення УПО та бачив за робочим місцем ОСОБА_1 , враховуючи, що наказ про звільнення останньої містить конкретні дати та час відсутності позивача на робочому місці.

Як вбачається з повідомлення первинної профспілкової організації та витягу з протоколу № 3 засідання членів первинної профспілкової організації «Солідарність» від 14 квітня 2017 року члени профспілки одноголосно проголосували за надання згоди на звільнення ОСОБА_1 за систематичне порушення трудової дисципліни - відсутність на робочому місці.

Згода на звільнення ОСОБА_1 дана і Сумською обласною профспілковою організацією «Солідарність» 07 листопада 2016 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 68 - 69).

Відповідно до частини другої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частини другої статті 252 КЗпП України однією з гарантій можливості здійснення працівниками підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є.

Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у такій згоді, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки

Згідно усталеної судової практики розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу, крім випадків, передбачених статтями 43 і 43-1 КЗпП. Звільнення погоджується з органом профспілки, яка утворена і діє на підприємстві, і членом якої є працівник. Згода профспілкового органу на звільнення не може бути визнана такою, що має юридичне значення, якщо не додержані вимоги про участь у засіданні цього органу більше половини його членів, або згода давалась на прохання службової особи, що не наділена правом прийняття і звільнення і не мала відповідного доручення правомочної особи, чи з ініціативи самого профспілкового органу або з інших підстав, ніж зазначалось у поданні власника чи уповноваженого ним органу, а потім і в наказі про звільнення. Оскільки у зазначених вище нормах за їх змістом йдеться про профспілковий орган підприємства, установи, організації, профспілкові органи структурних підрозділів (цехів, управлінь, відділів тощо) можуть вирішувати питання про дачу згоди на звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, якщо їм таке право делеговане профспілковим органом підприємства, установи, організації. Встановивши, що звільнення працівника проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до профспілкового органу, суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду профспілкового органу і після її одержання або відмови профспілкового органу в дачі згоди на звільнення працівника розглядає спір по суті. Не буде суперечити закону, якщо до профспілкового органу в такому випадку звернеться власник чи уповноважений ним орган або суддя при підготовці справи до судового розгляду. Аналогічним чином вирішується спір про поновлення на роботі, якщо згоду профспілкового органу на звільнення визнано такою, що не має юридичного значення. Відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

З вище викладеного, не вбачаються підстави для задоволення позову, оскільки систематичне вчинення позивачем прогулів в жовтні 2016 року підтверджується зібраними по справі доказами, зокрема актами про відсутність позивача на робочому місці, висновком службового розслідування по даним фактам. Згода на звільнення позивача надана профспілковими органами.

Позивач на спростування заперечень відповідача не надала жодного доказу на підтвердження того, що вона у дні зазначені в наказі як прогули знаходилась на робочому місці, виконувала функціональні обов`язки, наслідки такої роботи чи в дані дні виконувала свої обов`язки як голова профспілкової організації.

Тобто при звільненні позивача відповідачем були дотримані вимоги трудового законодавства.

Заперечення ОСОБА_1 про те, що вона була звільнена під час тимчасової непрацездатності не заслуговують на увагу, оскільки вона звільнена з 08 листопада 2016 року, а на лікарняному вона була по 04 листопада 2016 року включно (а.с.10, 12).

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права у справі. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Вищевикладене свідчить про те, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на вищевказане, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги правильного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький
В. В. Сердюк
І. М. Фаловська