Справа № 522/3421/19
УХВАЛА

12 серпня 2019 року м. Одеса

Суддя Приморського районного суду міста Одеси Єршова Л.С., дослідивши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час. Заінтересованою особою по справі заявник вказав ОСОБА_2 .

Мета подання заяви про встановлення факту ОСОБА_1 не визначена.

Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Єршової Л.С. від 06 березня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час.

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 липня 2019 року ухвалу судді Приморського районного суду м. Одеси від 06 березня 2019 року скасовано, направлено цивільну справу до того ж суду першої інстанції для продовження розгляду щодо вирішення питання про відкриття провадження у справі.

При цьому, як зазначив суд апеляційної інстанції у вказаній постанові, суд першої інстанції передчасно зробив висновки про наявність спору про право, в порушення вимог ст. 185 ЦПК України не залишив заяву без руху з наданням заявнику строку для усунення недоліків, чим порушив право особи на доступ до суду у зазначений заявником спосіб; у суду першої інстанції не було передбачених законом правових підстав для відмови у відкритті провадження у справі без з`ясування мети подачі заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Враховуючи викладене, вирішуючи питання про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження по справі, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Характерною ознакою категорії справ окремого провадження є відсутність у них спору про право і метою яких є встановлення юридичного факту або стану. При цьому в порядку окремого провадження може вирішуватися спір про факт, але не спір про право цивільне.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статей 71, 72 ЖК Української РСР наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилою площею, зокрема, коли вони в ньому не проживають без поважних причин понад шість місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймачем, а в разі спору - судом.

Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з зняттям з реєстрації місця проживання.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом по справі № 766/817/17.

Як роз`яснено у пунктах 10, 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Згідно з ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

В свою чергу, як вже зазначалось, законодавством (ЖК Української РСР, Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні») визначено порядок визнання судом осіб такими, що втратили право користування жилою площею через тривале непроживання у ньому, та порядок зняття осіб з реєстрації місця проживання.

Відповідно до вимог ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України за №15 від 25 травня 1998 року) роз`яснено, що вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, встановленим ст. 137 ЦПК (в цей час - ст. 175 ЦПК України), так і вимогам щодо її змісту, передбаченим ст. 274 ЦПК (в цей час - ст. 318 ЦПК України).

Отже, якщо в заяві не зазначено, який конкретно факт просить встановити заявник та з якою метою, з яких причин неможливо одержати або відновити документ, що посвідчує даний факт, якими доказами цей факт підтверджується або до заяви не приєднано довідки про неможливість одержання чи відновлення необхідних документів, суддя відповідно до ст. 139 ЦПК (на теперішній час - стаття 185 ЦПК України) постановляє ухвалу про залишення заяви без руху і надає заявникові строк для виправлення недоліків.

У разі невиконання цих вказівок заява вважається неподаною і повертається заявникові, про що суддя постановляє мотивовану ухвалу.

У кожному разі суддя зобов`язаний перевірити підвідомчість даної заяви суду.

У тому разі, коли буде виявлено, що встановлення факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє у відкритті провадження у справі, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Враховуючи викладене, суддя вважає, що заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 , протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час, підлягає залишенню без руху, оскільки вона не відповідає вимогам ст. 318 ЦПК України, оскільки в ній не зазначено: мету встановлення факту, причину неможливості одержання документів, що посвідчують факт.

Для усунення недоліків суддя надає заявнику строк - 10 днів з дня вручення зазначеної ухвали.

Керуючись ст. ст. 10, 175-177, 185, 260, 261, 315, 318, 353 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про встановлення факту непроживання ОСОБА_3 , 1983 року народження, за адресою: АДРЕСА_1 протягом довготривалого часу, з 1998 року і на теперішній час, залишити без руху та надати заявнику строк 10 днів з дня вручення зазначеної ухвали для усунення недоліків, а саме:

- у заяві необхідно зазначити мету встановлення факту, причину неможливості одержання документів, що посвідчують факт.

Якщо у вказаний строк недоліки заяви не будуть усунуті, вона буде вважатися неподаною і повернута заявнику.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://pm.court.gov.ua/sud1522/.

Копію ухвали надіслати заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Л.С. Єршова