КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Головуючий в 1 інстанції - Колесник О.М.
№22-ц/824/1625/2019 Доповідач - Українець Л.Д.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Українець Л.Д.

суддів Оніщука М.І.,

Шебуєвої В.А.,

за участю секретаря Федорчук Я.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, третя особа:приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталія Юріївна про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування державної реєстрації, -

В С Т А Н О В И В

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 подала заяву про уточнення позовних вимог в якій просила суд:

визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 24 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 від імені ОСОБА_6, і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко НаталієюЮріївною та зареєстрований в реєстрі за №1626;

скасувати рішення приватного нотаріуса КМНО Гніденко Н.Ю. як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 7151327 від 24.10.2013 року, яким зареєстровано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1

Свої уточнені позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 19.03.1992 по теперішній час перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_6

30.12.2011 ОСОБА_6 на прилюдних торгах придбано квартиру АДРЕСА_1

Ураховуючи те, що вони мали у власності ще одну квартиру та проживали за іншою адресою, за спільною домовленістю дозволили відповідачу ОСОБА_3 тимчасово користуватись новопридбаною квартирою.

У серпні 2016 року вона поцікавилась у чоловіка, щодо подальшого користування спірною квартирою, на що чоловік повідомив, що у 2012 році він без її згоди надав відповідачу ОСОБА_3 довіреність на представлення інтересів, які стосувались реєстрації речових прав на нерухоме майно стосовно квартири АДРЕСА_1.

Користуючись наданою довіреністю, 24.10.2014 ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_7, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гніденко Н.Ю. та з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно№44858162 від 30.09.2015 вбачається, що приватним нотаріусом Гніденко Н.Ю. на підставі договору купівлі продажу винесено рішення про державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на спірну квартиру.

Разом з тим, вона не надавала згоди на укладення договору купівлі-продажу квартири, яка є спільною сумісною власністю, оскільки придбана в період шлюбу, тому просила суд визнати правочин недійсним на підставі ч. 2 ст. 65 СК України та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власністю на спірну квартиру за ОСОБА_7

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2018 року позов задоволено.

Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 24.10.2013 року між ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю, та зареєстрований у реєстрі за №1626, недійсним.

Скасовано рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гніденко Н.Ю. як державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 7154327 від 24.10.2013 року, яким зареєстровано за ОСОБА_7 право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_3подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що сам по собі факт придбання нерухомого майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя, тому вважає, що спірна квартира була особистою приватною власністю, оскільки придбана за особисті кошти ОСОБА_6

Зауважує, що відсутність згоди одного з подружжя на укладення договору можу бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна та контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників процесу, які з"явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбу з період з 19 березня 1992 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 (а.с. 7).

Відповідач ОСОБА_6, у період шлюбу,30.12.2011 з прилюдних торгів проведених Філією 10 ПП «Нива-В.Ш.», придбав квартиру АДРЕСА_1, згідно протоколу №1011332/1 (а.с.8).

Відповідно до свідоцтва від 20.01.2012 державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори та підставі акту проведення прилюдних торгів нерухомого майна від 13.01.2012 та ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» посвідчено право власності ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 10).

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення міститься у ч. 3 ст. 368 ЦК України де зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Ураховуючи наведене, суд дійшов вірного висновку про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю. Крім того, ОСОБА_6 визнав цю обставину.

11 жовтня 2012 року відповідач ОСОБА_6 надав довіреність посвідчену приватним нотаріусом КМНО Вепрейчук О.І., якою уповноважив ОСОБА_10 зареєструвати у Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження належною йому квартирою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за суму та на умовах на свій розсуд, зокрема укладати договори купівлі-продажу, міни, іпотеки, передавати вищевказану квартиру в користування, найм (оренду), укладати будь-які інші договори на свій розсуд щодо розпорядження вищевказаною квартирою, проводити розрахунки по укладених договорах. Для чого надав йому право; мата вільний доступ до квартири, представляти мої інтереси в усіх установах, організаціях, адміністраціях, в бюро технічної інвентаризації, в ЖЕКах, органах водо-, електро-, газопостачання, в органах нотаріату та в інших компетентних органах з питань, пов'язаних з укладанням договорів на обслуговування квартири та з питань, пов'язаних з оформленням, збором, отриманням документів, необхідних для укладання договорів, вести від мого імені переговори щодо попереднього погодження питань, пов'язаних із розпорядженням належною мені квартирою, вчиняти від мого імені правочини, подавати та отримувати від його імені заяви, довідки (в тому числі витяги з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідку про зареєстрованих /прописаних осіб/, тощо) та документа, розписуватися за нього, підписувати договори щодо розпорядження (продажу, міни, передачі в іпотеку, заставу, оренду тощо) належною йому вищевказаною квартирою, сплачувати за нього будь-які необхідні платежі, отримувати належні йому гроші, а також виконувати всі інші дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності. Довіреність дійсна до 11.10.2015 (а.с. 11).

24.10.2013 року з однієї сторони ОСОБА_6, в особі ОСОБА_3, діючого на підставі довіреності посвідченої 11.10.2012 приватним нотаріусом КМНО Вепрейчук О.І. за реєстровим № 1816, а з другої сторони ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. За яким ОСОБА_6 передав (продав), а ОСОБА_7 прийняла у власність (купила) вказану квартиру (а.с. 128).

Зазначений договір купівлі-продажу квартири було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гніденко Наталією Юріївною та зареєстровано в реєстрі за №1626 (а.с.128).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 44858162 від 30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Гніденко Н.Ю на підставі договору купівлі-продажу від 24.10.2013, серія та номер: 1626, внесла запис на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером 7154327 від 24.10.2013 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на спірну квартиру (а.с. 13).

При укладенні договору ОСОБА_3 надав приватному нотаріусу заяву, в якій стверджував, що його довіритель ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах не перебував на час набуття права власності на квартиру і ця квартира не є спільною сумісною власністю(а.с.142).Також надано копію паспорта ОСОБА_6 НОМЕР_2, виданого Печерським РУ ГУ МВС України в місті Києві 08.08.1996 року, яка не містить відміток щодо сімейного стану ОСОБА_6 (а.с.160)

З позовом про визнання недійсним договору звернулася ОСОБА_5, яка як на підставу недійсності договору, в уточненій позовній заяві посилалася на відсутність її згоди на укладення цього правочину.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірний правочин укладений між відповідачем ОСОБА_3, який діяв в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 був укладений в порушення вимог ч. 2 ст. 65 СК України та ч. 4 ст. 369 ЦК України, так як квартира, була відчужена без згоди на те позивача, що дає підстави для визнання спірного договору недійсним та скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Гніденко Н.Ю. про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 24.10.2013, на підставі якого було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7

З таким висновком суду колегія суддів погоджується в повному обсязі з огляду на таке.

За змістом частини першої ст. 203, частини першої ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном.

Розпорядження об'єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості.

Відповідно частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Як встановлено вище, спірна квартира, придбана в період шлюбу та є спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_6

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги про те, що відсутність згоди співвласника майна на розпорядження майном сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного іншим співвласником, недійсним, оскільки такі доводи не ґрунтуються на нормах цивільного законодавства.

Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Посилання в апеляційній скарзі на постанови Верховного Суду України в яких зроблено правові висновки про те, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя не приймаються до уваги судом апеляційної інстанції.

Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року по справі №372/504/17 такі висновки суперечать принципу рівності як майнових прав подружжя, так і рівності прав співвласників, власність яких є спільною сумісною, без визначення часток.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом і недодержання вимог цієї норми відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Тобто якщо майно, яке є спільною сумісною власністю, відчужено без згоди іншого співвласника, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору купівлі-продажу актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України.

Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов'язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи-контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору.

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 підтвердила, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири вона лише підписала в нотаріуса папери. Всі інші дії вчиняв її син, який діяв по довіреності від імені продавця ОСОБА_6

У суді апеляційної інстанції ОСОБА_6 пояснив, що його паспорт містить дані про реєстрацію шлюбу з ОСОБА_5, проте йому не відомо, яким чином ОСОБА_3 надав нотаріусу копію його паспорта без даних про реєстрацію шлюбу. Зазначив, що ОСОБА_3 був обізнаний про його шлюб з ОСОБА_5, проте на власний розсуд зазначив у заяві, що він не перебуває в шлюбі.

ОСОБА_7 на спростування цих фактів доказів не надала. Пояснила лише, що квартиру їй купив син.

З огляду на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 24 жовтня 2013 року укладений між ОСОБА_10, який діяв в інтересах ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_5, яка є співвласником квартири в силу статті 60 СК України і така обставина не спростована, то оскаржуваний договір відповідно вимог статей 203, 205, 215 ЦК України вірно визнаний судом недійсним.

Також судом підставно задоволено вимогу про скасування рішення приватного нотаріуса КМНО Гніденко Н.Ю. про державну реєстрацію права та їх обтяжень від 24.10.2013 року з огляду на її похідний характер. Визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на спірну квартиру.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав їм належну оцінку.

Рішення суду відповідає вимогам закону, наданим доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 22 червня 2018 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2019 року.

Суддя-доповідач Л.Д. Українець

Судді М.І. Оніщук

В.А. Шебуєва