Дата документу 10.12.2019 Справа № 330/2142/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУН 330/2142/16-ц Головуючий у 1 інстанції Куценко О.О.
Провадження №22ц/807/3409/19 Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.,

суддів: Крилової О.В.,

Кухаря С.В.,

при секретарі: Остащенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про повернення безпідставного набутого майна, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки.

В обґрунтування свої вимог зазначав, що між ним та ОСОБА_3 15 квітня 2016 року було укладено договір поруки, у якому позивач зобов`язався відповідати перед відповідачем за своєчасне виконання зобов`язань ОСОБА_1 . Проте, ОСОБА_4 посилаючись на те, що помилявся щодо природи укладеного правочину, оскільки вважав, що укладає договір застави транспортного засобу, просив суд визнати Договір поруки від 15 квітня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 недійсним з дня його укладення.

Ухвалою судді Якимівського районного суду Запорізької області від 25 листопада 2016 року відкрито провадження за вказаним позовом.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_5 зазначав, що ОСОБА_6 , з метою належного виконання договірних зобов`язань за договором про надання послуг, було здійснено платіж в розмірі 2611560 грн., однак сума була помилково переказана на рахунок іншої особи ОСОБА_1 . Отже, ОСОБА_1 набув кошти в розмірі 2611560 грн. без достатньої правової підстави.

10 квітня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено Договір відступлення прав вимоги № 10/04/2016, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняв на себе право вимоги до ОСОБА_1 про повернення безпідставно отриманого майна.

З огляду на наведене, просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані кошти у розмірі 2611560 грн., пеню у розмірі 1114456.41 грн., 3 відсотки річних у розмірі 155191 грн., та інфляційні витрати у розмірі 1605416,41 грн.

19 грудня 2016 року ухвалою суду зустрічний позов прийнято до розгляду, та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4

05 лютого 2018 року ОСОБА_1 подав до суду клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, яку обґрунтовано тим, що в нього є сумніви, що підпис у договорі про відступлення прав вимоги від 10 квітня 2016 року належить ОСОБА_6 (т. 3 а.с. 17-19).

29 травня 2018 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 01 квітня 2016 року № 10/04/16 (т. 3 а.с. 75-77). До вказаного позову додано заяву про забезпечення доказів, в якій ОСОБА_1 просив суд призначити судово-почеркознавчу експертизу, для встановлення справжності підпису ОСОБА_6 у договорі про відступлення прав вимоги від 10 квітня 2016 року (т. 3 а.с. 79-81).

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 22 серпня 2018 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору поруки залишено без розгляду у зв`язку з повторної неявкою належним чином повідомленого позивача у судове засідання (т. 3 а.с. 109-110).

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2019 року відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 01 квітня 2016 року № 10/04/16. Відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення доказів (т. 4 а.с. 68-69).

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, а якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2019 року, та передати питання про прийняття зустрічного позову ОСОБА_1 та його клопотання про забезпечення доказів, на новий розгляд до суду першої інстанції.

В обґрунтування доводі апеляційної скарги, ОСОБА_1 зазначає, що відмовляючи у прийнятті зустрічного позову, судом першої інстанції було порушено процесуальне законодавство, оскільки вказане не передбачено нормами ЦПК. Посилання суду першої інстанції на порушення вимог ч.ч. 2,3 ст. 193 ЦПК України, скаржник вважає немотивованим та безпідставним, оскільки нормами вказаної статті передбачено право на подання зустрічного позову саме відповідачем. Натомість, статусу відповідача ОСОБА_1 набув лише після прийняття судом до провадження зустрічного позову ОСОБА_3 . Відмову суду у задоволенні клопотання про забезпечення доказів, ОСОБА_1 також вважає невмотивованою, а висновок суду упередженим.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 13 листопада 2019 року (т. 4 а.с. 140), в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2

09 грудня 2019 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_7 на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про направлення копії апеляційної скарги, в якому зазначено, що станом на дату написання вказаного клопотання, апеляційну скаргу ОСОБА_3 та/або його уповноваженим представником засобами поштового зв`язку не отримано, у зв`язку з чим ОСОБА_7 просить відкласти розгляд вказаної справи.

Проте, вказане клопотання підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Згідно із ст. 2 ЦПК України одним із завдань цивільного процесуального судочинства є своєчасність вирішення справ, оскільки від цього залежить ефективність захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод справи про цивільні права та обов`язки осіб, а також справи про кримінальне обвинувачення мають бути розглянуті у суді впродовж розумного строку. Ця вимога спрямована на своєчасний захист судом порушених прав особи, оскільки будь-яке зволікання може негативно відобразитися на правах, які підлягають захисту.

Отже наслідки процесуальних зволікань, які можуть виникнути під час розгляду справи, незалежно від обставин їх виправданості, не повинні лягати тягарем на учасників справи або бути такими, що по інакшому вирішують питання, якщо згідно із законом воно мало б бути вирішено відповідним чином та у визначений для цього строк.

Основними засадами судочинства відповідно до частини першої статті 129 Конституції України визначено, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Верховною Радою України (Закон України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР), встановлено, що кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до статті 6 Конвенції передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, рішення від 26 травня 1988 року); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства, рішення від 16 грудня 1999 року).

Крім того, відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ у справі «Цихановський проти України» національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р., (Judgement of ECHR of 16 December 1992 De Geouffre de la Pradelle v. France // Series A N 253- В).

З цього приводу прецедентними є також рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28 жовтня 1998 року та "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 року. У вказаних рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Перебіг строків судового розгляду у цивільних справах починається з часу надходження позовної заяви до суду, а закінчується ухваленням остаточного рішення у справі, якщо воно не на користь особі (справа "Скопелліті проти Італії" від 23 листопада 1993 року), або виконанням рішення, ухваленого на користь особи (справа "Папахелас проти Греції" від 25 березня 1999 року).

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02 вересня 2010 року, "Смірнова проти України" від 08 листопада 2005 року, "Матіка проти Румунії" від 02 листопада 2006 року, "Літоселігіс Проти Греції" від 05 лютого 2004 року та інші).

Так, з матеріалів справи вбачається, що за клопотанням представника ОСОБА_3 ОСОБА_7 від 15 листопада 2019 року (а.с. 147-148) ухвалою Запорізького апеляційного суду від 22 листопада 2019 року розгляд справи було призначено у режимі відеоконференції, що свідчить про обізнаність сторони про дату та час судового засідання. Натомість, заяви щодо направлення копії апеляційної скарги не заявлялось. Також, вбачається, що поштове повідомлення ОСОБА_3 отримав 20 листопада 2019 року (т. 4 а.с. 163).

Зважаючи на вказане, з урахуванням того, що предметом апеляційного перегляду є процесуальне питання, враховуючи відсутність доказів поважності причин, через які учасник справи не може прибути в судове засідання, положення ст. ст. 371, 372 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності належно повідомлених учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Так, відмовляючи у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , суд першої інстанції виходив з того, що всупереч ч.ч. 2,3 ст. 193 ЦПК України, зустрічний позов фактично подано не до первісного позову, а до зустрічного позову ОСОБА_3 .

Проте, вказані висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на вимогах процесуального закону.

З матеріалів справи вбачається, що на час постановлення оскаржуваної ухвали, первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 було залишено без розгляду, а отже, у суду не було підстав вважати, що позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про повернення безпідставно набутого майна, є зустрічною.

Крім того, статусу відповідача ОСОБА_1 набув лише з прийняттям до розгляду судом позовної заяви ОСОБА_3 .

Так, відповідно до положень ч.ч.1-3 ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Отже, виходячи з принципів рівноправності, диспозитивності та змагальності сторін, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову шляхом подання зустрічного позову.

Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.

Також, слід зазначити, що суд приймає зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, якщо вони прямо взаємопов`язані між собою і спільний їх розгляд є доцільним. Взаємний зв`язок як умова для прийняття зустрічного позову має місце у випадку, якщо вимоги відповідача і позивача виникають з одних правовідносин і коли на обґрунтування тієї й іншої вимоги наводяться спільні факти.

Втім, судом першої інстанції взагалі не досліджувалось питання щодо взаємопов`язаності між позовами, та прийнято передчасний, необґрунтований висновок про відмову у прийнятті зустрічного позову.

Крім того, колегія суддів зазначає, що відмова у прийнятті зустрічного позову не є передбаченою процесуальним законодавством процесуальною дією, виходячи з приписів ст. ст. 193, 194, 186 ЦПК. Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику тоді як оскаржуваною ухвалою було відмовлено у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 , тобто вчинено не передбачену процесуальним законодавством процесуальну дію, в оскаржуваній ухвалі не було наведено належне мотивування і підстав відмови.

Порушення норм процесуального права призвели до постановлення помилкової ухвали. Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направленню справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є у т.ч. порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали. З огляду на наведені обставини, а також з урахуванням положень п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2019 року у цій справі скасувати та повернути справу для продовження розгляду до суду першої інстанції для вирішення судом питання щодо можливості відкриття провадження за зустрічним позовом.

Також, з урахуванням вищенаведеного, висновок суду щодо відмови у призначенні судово-почеркознавчої експертизи є безпідставним з урахуванням того, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку щодо відмови у прийнятті зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги від 10 квітня 2016 року.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Якимівського районного суду Запорізької області від 26 липня 2019 року у цій справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду - вирішення питання щодо можливості відкриття провадження за зустрічним позовом.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 18 грудня 2019 року.

Головуючий:

Судді: