Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 333/7436/17

провадження № 61-10828св19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С.,

Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Кухаря С. В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що 19 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син - ОСОБА_4 . В подальшому через погіршення сімейного життя та прояви агресії із сторони відповідача, який бив позивача у присутності дитини, рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 08 листопада 2017 року у справі № 333/4998/17, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Також позивач зазначила, що дитина після розлучення проживає разом із нею, у батьків позивача. Вказує, що внаслідок постійних конфліктів між батьками у дитини з`явилась фобія при відчутті присутності батька. Відповідач відмовився віддавати теплі речі, що залишились в його квартирі, змінив замки на дверях квартири та не пустив позивача до оселі. Крім того, позивачем зазначено, що на даний час відповідача не влаштовує проживання дитини разом із позивачем, а тому сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини.

Таким чином, просила суд визначити місце проживання дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір`ю ОСОБА_1 .

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність спору між сторонами про місце проживання спільної дитини - ОСОБА_4 після розірвання шлюбу.

Постановою Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 лютого 2019 року скасовано та прийнято нову постанову про задоволення позову; визначено місце проживання дитини - ОСОБА_4 разом з матір`ю - ОСОБА_1 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що між сторонами все ж таки існує спір щодо визначення місця проживання дитини. Судом установлено, що мати здійснює належний догляд за дитиною, турбується про неї та забезпечує належний розвиток і виховання сина, тому визначаючи місце проживання дитини з матір`ю суд виходив з рівності прав батьків щодо дитини та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання.

Аргументи учасників справи

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів

У касаційній скарзі, поданій у травні 2019 року до Верховного Суду ОСОБА_2 посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог відзиву на касаційну скаргу

У червні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Указана справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Установлено, що 18 вересня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено шлюб. 22 червня 2012 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився спільний син - ОСОБА_4 08 листопада 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, на підставі рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 08 листопада 2017 року.

Згідно із висновком спеціаліста-психолога за результатами психологічного обстеження ОСОБА_4 , складеного кандидатом психологічних наук, доцентом, завідуючою кафедрою психології Запорізького національного університету Губою Н. О. від 19 квітня 2018 року: «До батька Лев відноситься нейтрально, але починає формувати негативне відношення, так як аналіз бесіди з дитиною показує, що батько ОСОБА_2 цілеспрямовано руйнує позитивний облік матері який існує у дитини. Дитина бажає проживати з матір`ю ОСОБА_1 , з якою більш тісний емоційний зв`язок та відчуває себе комфортно та безпечно. Зважаючи на вік дитини, його емоційну прихильність до матері, зміну соціальної ситуації розвитку (дитина вступає до школи) малолітньому ОСОБА_4 більш комфортно проживати з матір`ю ОСОБА_1 , з якою він проживає на даний момент. Малолітній ОСОБА_4 асоціює поняття «мій дім», «моя сім`я» з будинком в якому він проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 . В структуру моя сім`я включає тільки себе ( ОСОБА_4 ) і маму ( ОСОБА_1 )».

Згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Олександрівському району від 31 січня 2019 року щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , з метою захисту прав та законних інтересів дитини, із врахуванням з`ясованої думки дитини про бажання проживати разом із матір`ю, районна адміністрація Запорізької міської ради по Олександрівському району як орган опіки та піклування дійшла до висновку щодо можливості визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 з його матір`ю ОСОБА_1 .

З 01 вересня 2018 року ОСОБА_4 пішов до 1-го класу в Запорізьку гімназію № 11 Запорізької міської ради Запорізької області, яка відноситься до Олександрівського району м. Запоріжжя, що підтверджується довідкою Запорізької гімназії № 11 Запорізької міської ради Запорізької області від 18 березня 2019 року за № 87 та характеристикою Запорізької гімназії № 11 Запорізької міської ради Запорізької області від 18 березня 2019 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини четвертої статті 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права чинити перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, спілкування з дитиною та приймати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Частиною першою статті 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до статей 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї разом з батьком або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкування з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано до спірних правовідносин положення статті 161 СК України, оскільки між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, а тому заявлені позовні вимоги є безпідставними.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, виходячи із пріоритету інтересів малолітньої дитини, дійшов обґрунтованого висновку про визначення її місця проживання разом із матір`ю.

Доводи заявника про те, що між батьками відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини спростовуються матеріалами справи, а також процесуальною поведінкою відповідача.

Посилання ОСОБА_2 на помилкове застосування апеляційним судом принципу 6 Декларації прав дитини та надання переваги матері у вирішенні спору не вплинуло на правильність вирішення справи, оскільки, визначаючи місце проживання дитини з матір`ю, апеляційний суд виходив з якнайкращих інтересів саме малолітньої дитини, а не матері.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Запорізького апеляційного суду від 15 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов