Дата документу 17.12.2019 Справа № 336/1767/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року

м. Запоріжжя

Єдиний унікальний № 336/1767/19

Провадження №22-ц/807/3783/19

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кримської О.М. (суддя-доповідач),

суддів Дашковської А.В., Кочеткової І.В.,

за участю секретаря судового засідання Волчанової І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року в складі судді Зарютіна П.В. в справі за позовом АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В :

У травні АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначало, що ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав Заяву № б/н від 21 вересня 2015 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 1000, 00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні Договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку.

Укладений договір, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, є договором приєднання. Крім того, відповідач користувався картковим рахунком, використовував кредитні кошти, тобто, в розумінні ч.2 ст. 642 ЦК України прийняв пропозицію.

АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту, але відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями, у зв`язку з чим, з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості, ОСОБА_1 станом на 20 лютого 2019 року має заборгованість у розмірі 14 598, 52 грн., яка складається з: 6855, 13 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2241, 83 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3580, 20 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 750, 00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина), 671, 36 грн. - штраф (процентна складова).

Враховуючи викладене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 вересня 2015 року в розмірі 14 598, 52 грн., а також судові витрати у розмірі 1921, 00 грн.

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до АТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування зустрічного позову зазначав, що кредитний договір № б/н від 21 вересня 2015 року підлягає визнанню недійсним, оскільки вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків.

Так, станом на 21 вересня 2015 року йому було 17 років, отже, він був неповнолітнім та мав неповну цивільну дієздатність.

Зазначає, що його родина неповна, проживає він лише з матір`ю, яка згоди на вчинення цього правочину не надавала та дізналась про його наявність лише 29 березня 2019 року, коли він отримав позовну заяву та судову повістку в цій справі, повідомивши її про це.

13 квітня 2019 року його мати ОСОБА_2 направила на адресу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» письмову претензію з приводу її незгоди щодо укладення банком з ОСОБА_1 кредитного договору.

Зважаючи на розмір заборгованості, вказаний банком у первісному позові, вважає, що цей договір не є дрібним побутовим, оскільки має високу вартість та не відповідає його соціальному розвитку станом на дату його укладання.

Враховуючи зазначене, просить суд кредитний договір № б/н від 21 вересня 2015 року, укладений між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК», визнати недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір № б/н від 21 вересня 2015 року, укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 . Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду встановленим обставинам, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити, а також вирішити питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд не звернув увагу на те, що кредитний ліміт у розмірі 500, 00 грн. було встановлено відповідачу у квітні 2017 року відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт, тому правові підстави для застосування ст. 203, 215, 222 ЦК України відсутні. Зауважує, що кредитний договір № б/н від 21 вересня 2015 року відноситься до дрібних побутових.

04 грудня 2019 року до апеляційного суду від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначає, що на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків або піклувальника, якої, як підтверджено матеріалами справи, відповідач перед укладенням правочину не отримав. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що у ОСОБА_1 були власні доходи та він не знаходився на утриманні батьків. Спірний кредитний договір суперечить приписам ч. 2 ст. 203 ЦК України. Часткове погашення заборгованості за кредитним договором не впливає на висновок суду про наявність підстав для визнання правочину недійсним, та не свідчить про визнання кредитного договору, оскільки оспорюваний кредитний договір укладено неповнолітньою особою.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, виходив з того, що кредитний договір № б/н, укладений 21 вересня 2015 року неповнолітнім ОСОБА_1 з банком, суперечить приписам ч. 2 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Оскільки відповідно до ст. 215 ЦК України спірний кредитний договір підлягає визнанню недійсним з моменту підписання, відсутні підстави для задоволення первісного позову про стягнення заборгованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Судом встановлено, що 21 вересня 2015 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК»), за змістом якої він погодився, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та тарифами, правилами користування становлять між сторонами договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомлений до його укладення та погоджується з його умовами (а.с. 12).

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, заборгованість за кредитним договором № б/н від 21 вересня 2015 року становить 14 598, 52 грн., яка складається з: 6855, 13 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 2241, 83 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту, 3580, 20 грн. - нарахована пеня за прострочене зобов`язання, 750, 00 грн. - пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500, 00 грн. - штраф (фіксована частина), 671, 36 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 9-11).

За змістом пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом другим частини першої статті 30 ЦК України визначено, що цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до частини першої статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Згідно з копією свідоцтва про народження, серія НОМЕР_1 , а також копією паспорта громадянина України, відповідач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, станом на дату укладення 21 вересня 2015 року спірного кредитного договору, йому виповнилось 17 років (а.с. 29-30, 60).

Відповідно до статті 32 ЦК України, фізична особа від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:

1) самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;

2) самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом;

3) бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;

4) самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку).

Відповідно до частини 2 статті 32 ЦК України, неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Отже, на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника.

За правилами частини першої статті 222 ЦК України, визначено, що правочин, який неповнолітня особа вчинила за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальника, може бути згодом схвалений ними у порядку, встановленому статтею 221 цього Кодексу, тобто якщо ці особи, дізнавшись про його вчинення, протягом одного місяця не заявили претензії другій стороні.

Частиною другою статті 222 ЦК України визначено, що правочин, вчинений неповнолітньою особою за межами її цивільної дієздатності без згоди батьків (усиновлювачів), піклувальників, може бути визнаний судом недійсним за позовом заінтересованої особи.

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

З матеріалів справи вбачається, що 13 квітня 2019 року, мати ОСОБА_1 - ОСОБА_2 надіслала на адресу АТ КБ «ПРИВАТБАНК претензію щодо невизнання кредитного договору, в якій вона зазначає, що дізналась про наявність спірного кредитного договору 29 березня 2019 року від сина, коли він отримав копію позову разом з ухвалою про відкриття провадження. Вважає цей договір таким, що не відповідає діючому законодавству, в силу обмежень, встановлених ст. 31 ЦК України, що має наслідки, передбачені ст. 222 ЦК України. Повідомляє, що своєї згоди на вчинення її неповнолітнім на той час сином правочину вона не надавала, не схвалює його і зараз (а.с. 60-64).

Отже, матеріали справи не містять доказів схвалення батьками ОСОБА_1 укладення їх неповнолітнім сином спірного кредитного договору.

Також, в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що у ОСОБА_1 були власні доходи та він не знаходився на утриманні батьків. В анкеті-заяві від 21 вересня 2015 року наявний запис про те, що його дохід складається лише зі стипендії.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 уклав спірний договір з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у неповнолітньому віці без згоди батьків, дійшов правильного висновку, що вказаний кредитний договір не відповідає вимогам частини другої статті 203 ЦК України та підлягає визнанню недійсним з моменту укладення.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не пропустив строк позовної давності для звернення до суду із зустрічним позовом, виходячи з наступного.

Згідно із частинами третьою-п`ятою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судового рішення. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду першої інстанції з заявою про застосування вимог ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України щодо пропуску строку позовної давності на подання зустрічного позову ОСОБА_1 в цій справі (а.с. 123).

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст. 261 ЦК України у разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.

ОСОБА_1 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , а з зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним звернувся до суду 16 квітня 2019 року, тобто, з дотриманням строку позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що кредитний ліміт у розмірі 500, 00 грн. було встановлено відповідачу у квітні 2017 року не спростовують правильних висновків суду, оскільки спірний кредитний договір був укладений у вересні 2015 року, коли ОСОБА_1 не мав повної цивільної дієздатності. Для укладання кредитного договору, фізична особа повинна мати повну цивільну дієздатність, усвідомлювати наслідки вчинення такого правочину, а у разі її відсутності на час укладання договору, такий договір за вимогами статті 215 ЦК України може бути визнано недійсним.

Твердження апеляційної скарги стосовно того, що оспорюваний кредитний договір, зважаючи на суму кредиту, належить до дрібних побутових правочинів, які неповнолітня особа може вчиняти самостійно, є безпідставними.

Колегія суддів вважає, що кредитний договір не може бути віднесено до дрібних побутових правочинів, оскільки такий договір потребує розуміння боржником усіх наслідків його укладення зокрема: щодо вчасності внесення обов`язкових платежів, повернення тіла кредиту, наявності штрафних санкцій за неналежне виконання взятих за договором обов`язків та інше.

Посилання апеляційної скарги на те, що суду необхідно було застосувати правові наслідки недійсності правочину, передбачені статтею 216 ЦК України безпідставні, оскільки з відповідною заявою Банк до суду першої інстанції не звертався.

Отже, вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Оскільки спірний кредитний договір було укладено з ОСОБА_1 , який не мав повної цивільної дієздатності, що є підставою для задоволення зустрічного позову та визнання недійсним кредитного договору, відсутні правові підстави для задоволення первісного позову та стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставами для його скасування, тому апеляційну скаргу у відповідності до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНОГО БАНКУ «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30 вересня 2019 року в цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 грудня 2019 року.

Головуючий О.М. Кримська

Судді: А.В. Дашковська

І.В. Кочеткова