Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 305/1152/15-ц

провадження № 61-26675св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_5, на рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року в складі судді Ємчук В. Е. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 липня 2017 року в складі колегії суддів: Кондора Р. Ю., Мацунича М. В., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що Закрите акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (далі - ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Промінвестбанк» (далі - ПАТ «Промінвестбанк»), та ОСОБА_4 уклали договір про іпотечний кредит від 12 липня 2007 року, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 49 000 дол. США зі сплатою 11 % річних за базовою процентною ставкою з кінцевим терміном повернення до 11 липня 2027 року. Відповідно до договору про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року ПАТ «Альфа-Банк» набуло права вимоги за вказаним кредитним договором. Оскільки позичальник належним чином не виконала свої кредитні зобов'язання, то станом на 26 травня 2015 року утворилася заборгованість перед кредитором у розмірі 30 456,68 дол. США, що еквівалентно 643 661,58 грн, за процентами - 1 048,85 дол. США, що еквівалентно 22 166,06 грн, пеня за останні 12 місяців до пред'явлення позову - 2 560,13 грн, що еквівалентно 121,14 дол. США.

На підставі викладеного ПАТ «Альфа-Банк» просило стягнути з ОСОБА_4 указану заборгованість за кредитним договором.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») про захист прав споживачів, визнання дій протиправними.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що пред'явлена банком до стягнення заборгованість за договором про іпотечний кредит від 12 липня 2007 року не ґрунтується на належних доказах, а її розрахунок починається лише з моменту набуття прав вимоги за відповідним договором, укладеним із первісним кредитором. У справі немає доказів про існування заборгованості у відповідному розмірі на момент переходу прав вимоги до нового кредитора, наявні в справі документи не дають змоги встановити обсяг прав, що перейшли до нового кредитора. Первісний позов є передчасним, пред'явленого до стягнення боргу не існувало, цей борг, на відміну від розрахунку, зробленого позичальником на підставі квитанцій, не підтверджується документально, а розрахунок банку підписаний особою, не уповноваженою на такі дії.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просила: визнати дії ПАТ «Альфа-Банк» щодо нарахування заборгованості протиправними; встановити факт відсутності простроченої заборгованості за договором про іпотечний кредит від 12 липня 2007 року станом на 26 травня 2015 року; у задоволенні первісного позову відмовити; у разі доведення новим кредитором права вимоги за договором про іпотечний кредит від 12 липня 2007 року, належно приймати виконання зобов'язання в порядку, встановленому умовами договору.

Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 12 липня 2007 року в розмірі 668 387,77 грн та судові витрати у розмірі 3 654 грн. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальником порушено умови кредитного договору, тому утворилася заборгованість, яка підлягає до стягнення на користь позивача. ОСОБА_4 жодних доказів на підтвердження заявлених вимог суду не надала. Зокрема, нею не надано квитанцій, касових ордерів тощо на підтвердження сплати заборгованості у період лютого-травня 2015 року, також нею не було заявлено клопотань про призначення судової експертизи, для визначення наявності чи відсутності у неї заборгованості за вказаний період. Позичальник зобов'язана була сплачувати щомісячні платежі, проте не виконала належним чином свої зобов'язання. Банком надано належні докази щодо нарахування заборгованості. ОСОБА_4 сплачувала борг на рахунок «Альфа-Банк» з січня 2013 року, отже вона знала про відступлення права вимоги за договором, який є предметом позову. Жодних перешкод у сплаті кредиту у позичальника не було.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 19 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що банк виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту, водночас наявними у справі доказами підтверджується факт порушення кредитних зобов'язань позичальником, яка спричинила виникнення боргу за договором.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що доводи банка не підтверджені належними та допустимими доказами. Банк безпідставно не зарахував сплачені позичальником кошти на погашення кредиту. Під час розгляду справи порушено порядок дослідження та витребування доказів. Апеляційний суд не перевірив доводи банка, які є суперечливими. ОСОБА_4 укладала з кредитором лише один кредитний договір, тому доводи банку, що сплачені кошти у розмірі 9 791 дол. США були зараховані з метою погашення іншої заборгованості за іншим кредитним договором, є безпідставними.

18 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», та ОСОБА_4 уклали договір про іпотечний кредит від 12 липня 2007 року, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі 49 000 дол. США зі сплатою 11 % річних за базовою процентною ставкою з кінцевим терміном повернення до 11 липня 2027 року.

Погашення кредиту та процентів за ним відбувається щомісячно відповідно до графіку, який є невід'ємною частиною договору (пункт 2.4 кредитного договору).

Також сторони у кредитному договорі погодили підстави та порядок збільшення процентної ставки, нарахування неустойки та порядок дострокового повернення коштів.

01 березня 2011 року сторони кредитного договору уклали договір про внесення змін та доповнень до цього правочину.

За договором про відступлення права вимоги від 17 грудня 2012 року ПАТ «Альфа-Банк» набуло права вимоги за вказаним кредитним договором.

Оскільки позичальник належним чином не виконала свої кредитні зобов'язання, то станом на 26 травня 2015 року утворилася заборгованість перед кредитором у розмірі 30 456,68 дол. США, що еквівалентно 643 661,58 грн, за процентами - 1 048,85 дол. США, що еквівалентно 22 166,06 грн, пеня за останні 12 місяців до пред'явлення позову - 121,14 дол. США, що еквівалентно 2 560,13 грн, а всього - 668 387,77 грн

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що позичальником порушено умови кредитного договору, тому утворилася заборгованість, яка підлягає до стягнення на користь позивача. ОСОБА_4 жодних доказів на підтвердження заявлених вимог суду не надала. Позичальник зобов'язана була сплачувати щомісячні платежі, проте не виконала належним чином свої зобов'язання. Банком надано належні докази щодо нарахування заборгованості. ОСОБА_4 сплачувала борг на рахунок «Альфа-Банк» з січня 2013 року, отже вона знала про відступлення права вимоги за договором, який є предметом позову. Жодних перешкод у сплаті кредиту у позичальника не було.

Місцевий суд належним чином оцінив розрахунок, з якого він виходив при вирішенні спору, а також встановив всі складові кредитного боргу.

Разом з тим, апеляційний суд правильно спростував доводи апеляційної скарги, зокрема в частині сплати коштів у розмірі 9 791 дол. США, оскільки судом встановлено, що вказана сума була зарахована на рахунок банку з метою погашення заборгованості за іншим кредитним договором від 27 вересня 2007 року, що підтверджується обліковими даними згідно з випискою по рахунку.

Також апеляційний суд обґрунтовано спростував доводи позичальника щодо застосування позовної давності, оскільки такий строк сторони встановили у 10 років (пункт 6.7 кредитного договору).

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що доводи банка не підтверджені належними та допустимими доказами, оскільки суди повно і всебічно з'ясовали обставини, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість. При цьому суди вирішили справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачили ці норми.

Безпідставними є доводи касаційної скарги, що банк неправомірно не зарахував сплачені позичальником кошти на погашення кредиту, оскільки вказані кошти були сплачені на виконання умов іншого кредитного договору.

Також не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційний суд не перевірив доводи банка, які є суперечливими, оскільки у мотивувальній частині ухвали апеляційного суду міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка діє через представника ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 12 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 19 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк