Єдиний унікальний номер 234/4621/18 Номер провадження 22-ц/804/1356/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 серпня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Гапонова А.В., Санікової О.С.

за участю секретаря судового засідання Ситніка Д.Л.,

позивача ОСОБА_1

представника відповідача адвоката Борозенцева С.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 лютого 2019 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітарний інститут» про стягнення заробітної платі, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку (справа № 234/4621/18, суддя Чернобай А.О., повний текст рішення складений 26 лютого 2019 року в місті Краматорськ Донецької області), -

В С Т А Н О В И В:

05 квітня 2018 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітарний інститут» з зазначеним позовом.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що 01 вересня 1995 року вона була прийнята на роботу викладачем до Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітарний інститут», а 18 липня 2017 року була звільнена з роботи на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України, в зв`язку зі скороченням штату працівників (з посади професора за контрактом, проректора з навчально - методичної і наукової роботи).

В порушення вимог ст. 57 Закону України «Про освіту», починаючи з 01 вересня 1998 року, відповідач не виплачував їй щомісячну надбавку за вислугу років (у розмірах 10, 20 та 30 відсотків за відповідні періоди праці). Загальна сума невиплаченої грошової надбавки складає 97 873,42 грн.

Крім того, в порушення вимог підпункту 3 п. 4 наказу Міністерства освіти і науки України «Про впорядкування умов оплати праці та затверджених схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» від 26 вересня 2005 року № 557, протягом усього часу вона не отримувала доплату за науковий ступінь кандидата економічних наук у розмірі 15 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати), яку їй було присвоєно 30 червня 2004 року. Сума недоотриманої грошової надбавки за наукову ступінь складає 62 581,81 грн.

Також, в порушення вимог підпункту 3 п. 4 наказу Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 року № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», вона недоотримала доплату за наукове звання доцента кафедри економіки та фінансів у розмірі 25 відсотків посадового окладу (ставки заробітної плати).

Наукове звання доцента їй було присвоєно 18 квітня 2008 року. Загальна сума недоотриманої грошової надбавки за наукове звання складає 88 055 грн. 03 коп.

Крім того, на день звільнення з роботи відповідач не виплатив їй нараховану заробітну плату в сумі 6 494,56 грн., яку було виплачено через 13 днів

Вважала діє відповідача незаконними, оскільки, відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗПП України, виплата всіх належних працівнику виплат провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника звільненому працівникові сум у зазначені строки, відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП, відповідач повинен сплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, розмір якого складає 4 416,75 грн.

Враховуючи викладене, позивач ОСОБА_1 просила стягнути з Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітарний інститут» (далі - Краматорський економіко-гуманітарний інститут, ПрВНЗ «Краматорський економіко-гуманітарний інститут», Приватний вищий навчальний заклад) на її користь не нараховану і не виплачену їй надбавку за вислугу років, доплати за науковий ступінь кандидата наук, наукове звання доцента кафедри економіки та фінансів у загальній сумі 248 510,26 грн., а також середній заробіток за 13 днів затримки розрахунку при звільненні в розмірі 4 416,75 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 26 лютого 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , до Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітарний інститут» про стягнення заробітної платі відмовлено.

Додатковим рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 квітня 2019 року в задоволенні позовних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ОСОБА_1 відмовлено.

Із рішенням суду не погодилась позивач ОСОБА_1 та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначила, що розрахунки, які надані суду відповідачем в т. 1 на а.с. 223-229, не є підставою для прийняття рішення про нарахування та виплату надбавки за вислугу років та доплат за наукову ступень, оскільки відсутні документи, що регламентують їх призначення (нарахування) та виплату - а саме, положення Краматорського економіко-гуманітарного інституту щодо порядку нарахування встановлених надбавок за вислугу років, доплат за наукову ступінь і вчене звання, затвердженого Вченою радою навчального закладу.

Позивач вважає, що відповідач сфальсифікував документи, які він надав суду першої інстанції, що призвело до винесення помилкового рішення, надані ним копії документів відрізняються від оригіналів.

Також позивач зазначає, що контракт, якій вона уклала з відповідачем, ніяким чином не забороняє роботодавцю встановлювати визначені Законом України «Про освіту» надбавки та доплати.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі також вказала, що надані відповідачем штатні розклади професорсько - викладацького складу, спеціалістів, службовців і обслуговуючого персоналу Краматорського економіко-гуманітарного інституту не в повному обсязі відображують штатний розклад, за яким вона працювала.

Також позивач наголошує, що суд першої інстанції помилково відмовив в задоволенні її позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (за 13 днів затримки), нарахованого в розмірі 4 416, 75 грн.

У відзив на апеляційну скаргу відповідач заперечував проти доводів апеляційної скарги, оскільки вважав їх безпідставними, та просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги та просила скаргу задовольнити.

Представник відповідача - Борозенцев С.В. в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважав доводи скарги безпідставними та просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

За приписами ч.ч. 1 - 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі. Апеляційний суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено наступні неоспорені обставини.

08 грудня 1994 року створено Товариство з обмеженою відповідальністю «Краматорський економіко-гуманітарний інститут», яке зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, та діє на підставі Статуту (т. 1 а.с. 45-54, 172 - 222).

Згідно з п. 5.5 Статуту Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітарний інститут», науково - педагогічні працівники приймаються на роботу на умовах, передбачених чинним законодавством України, згідно з трудовим договором, контрактом.

Відповідно до п. 5.6 Статуту, науково-педагогічним та іншим категоріям працівників Інституту відповідно: надаються гарантії та встановлюються заохочення, передбачені статтями 57 і 58 Закону України «Про освіту» (т.1 а.с. 172 - 188, 189 - 205, 206 - 222).

Інститут визначає форму і систему доплат, надбавок, премій та інші умови матеріального стимулювання науково-педагогічним та іншим категоріям працівників Інституту.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , 01 вересня 1995 року її прийнято на роботу до Краматорського економіко-гуманітарного інституту на посаду старшого викладача кафедри економіки. (т. 1 а.с. 9 - 10)

03 вересня 2015 року її переведено на посаду професора за контрактом проректора з навчально-методичної і наукової роботи (т. 1 а.с.9) .

Згідно наказу від 10 липня 2017 року № 146, з 18 липня 2017 року позивача звільнено з роботи в зв`язку зі скороченням штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 9-10).

30 червня 2004 року рішенням спеціалізованої вченої ради Інституту економіки промисловості НАН України, ОСОБА_1 присуджено науковий ступінь кандидата економічних наук зі спеціальності економіка, організація і управління підприємствами, що підтверджується копією диплому кандидата наук НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 18).

З атестату доцента 12 ДЦ № 019067, вбачається, що рішенням атестаційної колегії Міністерства освіти України від 18 квітня 2008 року, позивачу присвоєно вчене звання доцента кафедри фінансів (т. 1 а.с. 17).

Згідно пункту 3 контракту від 01 вересня 1995 року, укладеного між Краматорським економіко - гуманітарним інститутом та ОСОБА_1 , позивач за цим контрактом зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а відповідач зобов`язується виплачувати їй заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором і угодою сторін. (т. 1 а.с. 160-163). Строк дії контракту встановлено з 01 вересня 1995 року по 31 грудня 1997 року.

Пунктом 9 контракту передбачено, що оплата праці за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, працівнику встановлюється у розмірі, згідно з штатним розкладом, або у розмірі за 1 годину роботи.

Даний контракт був продовжений.

У подальшому, 01 вересня 2014 року між ОСОБА_1 та ПрВНЗ "Краматорський економіко - гуманітарний інститут" було укладено контракт строком дії з 01 вересня 2014 року по 31 серпня 2015 року (т. 1 а.с. 164 - 167).

Згідно з пунктом 3 зазначеного контракту, працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 9 контракту передбачено, що оплата праці за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, працівнику встановлюється у розмірі, згідно з штатним розкладом, або у розмірі за 1 годину роботи.

01 вересня 2015 року між ПрВНЗ "Краматорський економіко - гуманітарний інститут" та ОСОБА_1 було укладено контракт строком дії з 01 вересня 2015 року по 31 серпня 2016 року (т.1 а.с. 168 - 169).

У відповідності з пунктом 1 зазначеного контракту, останній є строковим трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між працівником і підприємством, установою, організацією та громадянином, які з боку останнього реалізуються роботодавцем.

Згідно з п. 3 контракту, працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 9 контракту передбачено, що оплата праці за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, працівнику встановлюється в розмірі, згідно з штатним розкладом, або у розмірі за 1 годину роботи.

01 вересня 2016 року між ПрВНЗ "Краматорський економіко - гуманітарний інститут" та ОСОБА_1 укладено контракт строком дії з 01 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року (т.1 а.с. 170 - 171).

Згідно п. 1 зазначеного контракту, цей контракт є строковим трудовим договором. На підставі контракту виникають трудові відносини між працівником і підприємством, установою, організацією та громадянином, які з боку останнього реалізуються роботодавцем.

Відповідно до п. 3 контракту, працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цим контрактом, а роботодавець зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 9 контракту також передбачено, що оплата праці за виконання обов`язків, передбачених цим контрактом, працівнику встановлюється в розмірі, згідно з штатним розкладом, або у розмірі за 1 годину роботи.

Згідно наданого відповідачем розрахунку нарахованої заробітної плати, ОСОБА_1 за весь період, починаючи з 01 вересня 1998 року по липень 2017 року, нарахована надбавка за вислугу років, з червня 2004 року - доплата за наукову ступінь кандидата наук у розмірі 15 відсотків посадового окладу, а з червня 2008 року - доплата за вчене звання доцента кафедри (т. 1 а.с. 223 - 229) .

Судом також досліджені індивідуальні відомості про застраховану особу (Форма 0К 5) ОСОБА_1 по виплаті їй заробітної плати за період з 01 вересня 1998 року по липень 2017 року, які в повній мірі відповідають сумам виплат, зазначеним у витягах із відомостей по нарахуванню заробітної плати ОСОБА_1 , наданих відповідачем за цей період, разом з надбавками за вислугу років, доплат за наукову ступінь та вчене звання ( т.1 а.с. 13-16, 223 - 229).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення заробітної плати - надбавку за вислугу років, доплати за наукову ступінь та вчене звання в загальній сумі 248 510,26 грн., суд виходив з того, що Приватний вищий навчальний заклад «Краматорський економіко - гуманітарний інститут», не є навчальним закладом, що фінансується із бюджетної сфери, та на спірні правовідносини не поширюється дія постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 року № 1298, як і наказ Міністерства освіти і науки України «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» від 26 вересня 2005 року № 557, виданий на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року N 1298. Фінансування приватних вищих начальних закладів здійснюється їх засновниками та з інших джерел, не заборонених законодавством.

За період роботи з вересня 1998 року по 18 липня 2017 року відповідач нарахував та виплатив позивачу відповідні надбавку за вислугу років, доплати за наукову ступінь та вчене звання на підставі умов оплати праці, згідно штатного розкладу та встановлених окладів. При прийомі на роботу та під час роботи в Приватному вищому навчальному закладі ОСОБА_1 була ознайомлена з умовами оплати праці та підписала контракти з відповідачем, якими й була обумовлена оплата праці, та за весь час роботи у сторін не виникало спорів або розбіжностей стосовно оплати праці.

Окрім цього, приведений у позові розрахунок недоотриманих надбавок за вислугу років, доплат за наукову ступінь і наукове звання, не відповідає вимогам законодавства і фактичним обставинам справи. У розрахунку позивача зроблено помилку, яка полягає в тому, що розмірі доплат позивач ОСОБА_1 вказала як відсоток від загальної суми отриманої заробітної плати за кожен місяць, в той час, як законодавством встановлено, що набавка за вислугу років та зазначені доплати нараховуються, виходячи з посадового окладу. Крім того, позивач застосував при розрахунку максимальні відсотки доплат за наукову ступінь та наукове звання, а постановою Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 встановлені граничні розмірі відповідних доплат, та відповідач (приватний навчальний заклад) має право встановлювати відсотки доплат за наукову ступінь та наукове звання, виходячи з результатів фінансово-господарської діяльності навчального закладу.

Що ж стосується вимоги позивача ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (13 днів) у відповідності з вимогами ч.1 ст.117 КЗпП України в розмірі 4 416, 75 грн., то суд відмовив в їх задоволенні в зв`язку з пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду з вимогами, встановленого ч.1 ст.233 КЗпП України. При цьому суд виходив з того, що 18 липня 2017 року позивача звільнено з роботи, їй нарахована заробітна плата в сумі 6 494,56 грн., виплату якої відповідачем здійснено 31 липня 2017 року, що підтверджується довідкою Приватного вищого навчального закладу та випискою ПАТ КБ «Приватбанк» (т.1 а.с. 11, 12). До суду ОСОБА_1 звернулася 05 квітня 2018 року, вже після збігу тримісячного строку, який починається з моменту її остаточного розрахунку, та поважних причин, за яких вона пропустила строк звернення до суду, позивачем не наведено. Поважності причин пропуску цього строку судом не встановлено.

При вирішенні справи, суд посилався на ст. 57 Закону України «Про освіту» (№ 1060), ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» (№ 1556-VII), постанову Кабінету Міністрів України «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» від 30 серпня 2002 року № 1298, наказ Міністерства освіти і науки України «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» від 26 вересня 2005 року № 557, норми КЗпП України, Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, а також на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, які регулюють спірні правовідносини.

Апеляційний суд вважає, що зазначені висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив фактичні обставини справи, виниклі правовідносини, дав їм належну оцінку і обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 , посилаючись на норми матеріального права, що регулюють правовідносини сторін.

Доводи апеляційної скарги позивача стосовно невідповідності висновків суду обставинам справи та порушенням судом норм матеріального права, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні, та апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, на підставі доказів сторін, які належним чином оцінені, врахувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, дійшов обґрунтованого висновку про те, що підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Так, згідно зі ст. 20 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР, оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 4 постанови Пленумом Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, ст. 21 КЗпП України, ст. 20 Закону «Про оплату праці», оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.

Частина третя статті 21 КЗпП України визначає, контракт як особливу форму трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, можуть встановлюватися угодою сторін.

Укладання трудових контрактів з науково - педагогічними та педагогічними працівниками вищих навчальних закладів може здійснюватися на підставі ч. 3 ст. 54 Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року № 1060-XII, який діяв в період спірних правовідносин.

Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про освіту» передбачено, що держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам належні умови: праці та медичне обслуговування; оплату підвищення кваліфікації; правовий, соціальний, професійний захист; диференціацію посадових окладів (ставок заробітної плати) відповідно до кваліфікаційних категорій, встановлення підвищених посадових окладів (ставок заробітної плати) за педагогічні звання, надбавок за почесні звання, доплат за наукові ступені та вчені звання; виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання покладених на них обов`язків; виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки; надання пільгових довгострокових кредитів на будівництво (реконструкцію) чи придбання житла або надання службового житла у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України; пенсію за вислугу років; інші гарантії, визначені законом України.

Як роз`яснено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, при вирішенні спорів про виплату премій винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно - правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами.

Згідно з п.п. «г» пункту 3 ч. 4 Наказу Міністерства освіти і науки України «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» від 26 вересня 2005 року № 557, установлено доплати працівникам: г) за науковий ступінь доктора наук - у граничному розмірі 25 відсотків посадового окладу(ставки заробітної плати). Зазначена доплата встановлюється працівникам, якщо їхня діяльність за профілем збігається з наявними науковим ступенем. Документи, що засвідчують наявність наукового ступеня та вченого звання повинні відповідати нормам і вимогам передбаченим законодавством.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про оплату праці», джерелом коштів на оплату праці працівників госпрозрахункових підприємств є частина доходу та інші кошти, одержані внаслідок їх господарської діяльності. Для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, - це кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, а також частина доходу, одержаного внаслідок господарської діяльності та з інших джерел.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про оплату праці», держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.

У відповідності до вимог ст. 71 Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року № 2984-III, фінансування державних вищих навчальних закладів здійснюється за рахунок коштів державного бюджету на умовах державного замовлення на оплату послуг з підготовки фахівців, наукових і науково-педагогічних кадрів та за рахунок інших джерел, не заборонених законодавством, з дотриманням принципів цільового та ефективного використання коштів, публічності та прозорості у прийнятті рішень.

Фінансування приватних вищих навчальних закладів здійснюється їх засновниками та з інших джерел, не заборонених законодавством.

Постанова Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та виданий на її підставі наказ Міністерства освіти і науки від 26 вересня 2005 року № 557, на який посилається позивач, регулює відносини в сфері оплати праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери та прийнята з метою упорядкування оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей саме бюджетної сфери.

Втім, як встановлено судом, Приватний вищий навчальний заклад «Краматорський економіко-гуманітрний інститут» є приватним закладом і останній не фінансується з бюджету, а тому на оплату праці його працівників не здійснюється за рахунок бюджетної сфери, та здійснюється на підставі умов контракту, укладеного між працівниками та учбовим закладом. Укладання трудових контрактів з науково-педагогічними та педагогічними працівниками вищих навчальних закладів може здійснюватися на підставі ст. 54 Закону України «Про освіту». У відповідності з п. 5.5 Статуту Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко-гуманітрний інститут» , науково - педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладання трудового договору (контракту) або на основі конкурсного відбору з додержанням вимог чинного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , з 01 вересня 1995 року працювала в Краматорському економіко - гуманітарному інституті на посаді старшого викладача, доцента кафедри, професора за контрактом, проректора з навчально-методичної і наукової роботи, а 18 липня 2017 року остання була звільнена із займаної посади у зв`язку із скороченням чисельності штату за ст.40 п.1 КЗпП України (т. 1 а.с. 9 - 10, 11, т. 2 а.с. 6 - 9).

Згідно зі ст. 20 Закону України «Про оплату праці», оплата праці за контрактом визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, умов колективного договору і пов`язана з виконанням умов контракту.

Відповідно до ст. 57 Закону України "Про освіту", держава забезпечує виплату педагогічним та науково-педагогічним працівникам, зокрема, надбавок за вислугу років щомісяця у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки 10 відсотків, понад 10 років 20 відсотків, понад 20 років 30 відсотків та допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Однак, вищий навчальний заклад має приватну форму власності, та не отримує фінансування з державного бюджету на здійснення виплат, передбачених ст. 57 Закону України «Про освіту». Згідно з п. 7.6 Статуту Приватного вищого навчального закладу, джерелами формування майна і фінансування є: грошові та матеріальні внески засновників, кошти, одержані за підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації фахівців, надання додаткових освітніх послуг, згідно з укладеними договорами з юридичними, фізичними особами, надання побутових послуг, інші кошти, одержаних внаслідок господарчої діяльності, благодійні внески юридичних і фізичних осіб, коштів, отриманих від іншої діяльності, що не суперечить законодавству України (т.1 а.с. 29, 45 - 54, 172 - 188, 189 - 205, 206 - 222).

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно зазначив, що Приватним вищим навчальним закладом за період з вересня 1998 року по 18 липня 2017 року нараховані та виплачені позивачу надбавка за вислугу років, доплати за наукову ступінь та вчене звання на підставі умов оплати праці, згідно штатного розкладу і встановленого окладу, про що свідчать досліджені документи: контракти, укладені між сторонами, статути та штатні розклади вищого навчального закладу, виборка нарахувань по заробітній платі ОСОБА_1 .. витяги із відомостей по нарахуванню заробітної плати позивача за період з вересня по липень 2017 року

Апеляційний суд вважає, що при укладенні між сторонами контрактів, сторони обумовили в ньому договірне регулювання оплати праці, яке визначається за угодою сторін на підставі чинного законодавства, і яка пов`язана із виконанням працівником умов контрактів.

Як вбачається з контрактів, укладених з науково-педагогічним працівником ОСОБА_1 та Приватним вищим навчальним закладом, (01 вересня 1995 р., що був продовжений; 01 вересня 2014 р.; 01 вересня 2015 р. та 01 вересня 2016 р.) в ньому встановлювалась щомісячна заробітна плата (оклад) позивача. Крім того, у п. 9 контракту, передбачалося, що оплата праці за виконання обов`язків за цим контрактом працівнику встановлювалась згідно штатного розкладу, та їй могли здійснюватися додаткові виплати.

Згідно з наданими позивачем ОСОБА_1 індивідуальними відомостями про застраховану особу (Форма 0К 5) по виплаті їй заробітної плати за період з 01 вересня 1998 року по липень 2017 року, ці виплати в повній мірі відповідають сумам виплат, зазначеним у витягах із відомостей по нарахуванню заробітної плати ОСОБА_1 , що надані відповідачем за цей же період, разом з надбавками за вислугу років, доплат за наукову ступінь та вчене звання, які суд першої інстанції дослідив в судовому засіданні та належно оцінив.

Заборгованість із заробітної плати та виплат у вигляді надбавки за вислугу років і доплат за наукову ступінь та вчене звання перед позивачем у відповідача відсутня.

Доходи включають основну та додаткову заробітну плату, оплату за виконання педагогічного навантаження, доплати за науковий ступінь та наукове звання, інші доплати, що передбачені законодавством, в тому числі і надбавку за вислугу років (т.1 а.с. 11, 12, 13-16, 223 - 229).

При цьому, позивач ОСОБА_1 не надала суду ніяких доказів того, що визначений в контрактах розмір заробітної плати, був меншим від встановленої законом мінімальної заробітної плати, що є мінімальною державною гарантією в сфері державного регулювання оплати праці.

Апеляційний суд вважає, що під час укладення ОСОБА_1 трудового договору із Приватним вищим навчальним закладом у формі контракту, в ньому були передбачена заробітна плата та її складові частини, виходячи із результатів його (позивача) праці, доплат та надбавок за діяльність, передбачених законодавством, які фінансуються коштами вищого навчального закладу, і саме з передбаченою угодою сторін системою оплати праці, яка була визначена сторонами в контрактах і не суперечать чинному законодавству, з якою погодилась позивач.

Враховуючи зазначене, а також те, що угодою сторін в контрактах встановлено оплату праці ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає, що її позовні вимоги про стягнення на її користь із Приватного вищого навчального закладу щомісячної надбавки із посадового окладу (заробітної плати) за вислугу років (з 01 вересня 1998 року), доплат за науковий ступінь у розмірі 15 відсотків посадового окладу (з вересня 2005 року), та за наукове звання доцента кафедри в розмірі 25 відсотків посадового окладу (з травня 2008 року), виходячи із ст. 57 Закону України «Про освіту», п.п. 3 п. 4 наказу Міністерства освіти і науки України «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ» від 26 вересня 2005 року № 557, є безпідставними, оскільки умови матеріального забезпечення, в тому числі і умови оплати праці ОСОБА_1 встановлені угодою сторін в укладених контрактах, штатних розкладах, які узгоджуються з виплатами, проведеними відповідачем, та позивачем не спростовані.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про те, що відповідач надав суду сфальсифіковані документи, то вони є припущенням апелянта та жодним доказом підтверджені.

Як вбачається з наданих відповідачем витягів із відомостей по нарахуванню заробітної плати ОСОБА_1 , вибірки нарахованої заробітної плати позивачу, то вони підписані виконуючим обов`язки ректора Приватного вищого навчального закладу, та завірені печаткою цього ж учбового закладу. Суми виплат, які зазначені в цих документах, повністю співпадають з розмірами виплат, які зазначені в індивідуальних відомостях про застраховану особу (Форма ОК- 5), що надала суду позивач, які ретельно досліджені судом (т. 1 а.с. 13 - 16, 74 -82, 123 - 131, 223 - 229).

За результатами перевірки Приватного вищого навчального закладу «Краматорський економіко - гуманітарний інститут» зведених відомостей по нарахуванню заробітної плати, розрахунково платіжних відомостей по нарахуванню заробітної плати, наказів, штатних розписів, табелів використання робочого часу, індивідуальних відомостей про застраховану особу, розрахунків сум страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування та інших документів Управлінням Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області, здійсненим за актом від 04 лютого 2013 року № 18/03-19/1, ніяких порушень не встановлено (т. 2 а.с. 96 - 104).

Що ж стосується твердження апелянта про те, що суд відмовив у стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то апеляційний суд його відхиляє, як безпідставне, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до Рішення Конституційного суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24 грудня 1999 року, за вирішенням спору про оплату праці працівники можуть звернутись до суду в строки, передбачені статтею 233 КЗпП України. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові.

Судом правильно встановлено, що відповідач остаточно розрахувався з позивачем 31 липня 2017 року, а до суду позивач ОСОБА_1 звернулася 05 квітня 2018 року, тобто з пропуском тримісячного строку звернення до суду, встановленого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Поважних причин, за яких вона пропустила строк звернення до суду, позивачем не наведено та суд їх не встановив.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги позивача в частині стягнення на її користь середнього заробітку за час затримки належних до виплати сум в розмірі 4 416,75 грн. не підлягають задоволенню.

Суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивачем ОСОБА_1 не доведено належними доказами порушення Приватним вищим навчальним закладом її законних прав, то й відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача.

Виходячи з вищезазначеного, правової суті спору, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно кваліфікував взаємовідносини сторін і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального права.

При цьому суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справи докази, правильно встановив фактичні обставини справи та вирішив спір, відповідно до норм матеріального права.

Враховуючи викладене, апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 апеляційний суд залишає без задоволення, то судовий збір за подачу нею позову в сумі 704,80 грн. (т. 1 а.с. 139) та апеляційної скарги в розмірі 1 057,20 грн. (т.2 а.с. 40) відшкодуванню їй не підлягає.

Керуючись ст. 375, ст. ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 26 лютого 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня її складення.

Судді:

Повне судове рішення складено «14 » серпня 2019 року

Головуючий суддя Донецького апеляційного суду Будулуца М.С.