КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/158/2019
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2019 року м. Київ

Справа № 207/5608/14-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Даценко М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року, постановлене у складі судді Нікушина В.В.,

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

встановив:

У вересні 2014 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики на суму 31 256 грн. 30 коп. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03 лютого 2013 року ОСОБА_2 отримав від нього в борг грошові кошти у розмірі 30 000 грн. Відповідач власноручно написав розписку, відповідно до якої зобов'язався повернути кошти до 21 березня 2014 року, проте свого зобов'язання відповідач не виконав, на час пред'явлення позову кошти позивачу не повернуті. Тому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь борг у сумі 30 000 грн., інфляційні збитки - 990 грн., три проценти річних - 226 грн. 30 коп. та судові витрати.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року позов задоволено: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму боргу 30 000 грн., інфляційні збитки - 990 грн., три проценти річних - 226 грн. 30 коп., а всього 31 256 грн. 30 коп., а також судовий збір у сумі 312 грн. 56 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Посилається на те, що 02 червня 2015 року ним була подана до суду заява про відкладення судового засідання у зв'язку з перебуванням бабусі відповідача у лікарні у вкрай важкому стані, проте суд не задовольнив його клопотання та розглянув справу.

Не маючи можливості надати заперечення та пояснення проти позову ОСОБА_3, відповідач був позбавлений свого права на надання заперечень. Позовні вимоги позивача не визнає з тих підстав, що фактичної передачі грошових коштів не було, а розписка була написана ним через погрози ОСОБА_3 за наступних обставин.

У березні 2012 року сторони за попередньою домовленістю взяли в оренду кафе, що розташоване у АДРЕСА_1, домовившись вести спільну діяльність. Проте в дійсності ОСОБА_3 брав участь лише перший місяць в оренді закладу, в подальшому участі не брав, не приїздив до нього, але вимагав своєї частини грошей по телефону.

Влітку 2012 року відповідач за власні кошти провів ремонт у даному закладі, витративши 10 000 грн., ОСОБА_3 участі у ремонті закладу не брав. В січні 2013 року заклад збанкрутів і відповідач змушений був його закрити та припинити діяльність.

В лютому 2013 року ОСОБА_3 запросив відповідача до себе додому з питання подальшої спільної діяльності, проте, висловлюючи погрози, змусив написати розписку. Враховуючи те, що сума вкладень ОСОБА_3 в заклад ( кафе) була близько 20 000 грн., він змусив відповідача написати розписку на 30 000 грн., мотивуючи тим, що за рік він мав щось заробити.

ОСОБА_3 відкрив картковий рахунок у Приватбанку на ім'я свого сина ОСОБА_4, якому тоді було 4 роки, та надав номер цієї картки, і відповідач мав сплачувати на цей рахунок по 500 грн. До кінця листопада 2013 року відповідач щотижня сплачував по 500 грн. на картковий рахунок, вказаний позивачем, інколи кошти віддавав готівкою дружині позивача ОСОБА_5, загалом сплативши 15 000 грн. Коли відповідач попросив написати розписку про отримання від нього грошей, ОСОБА_3 відмовив, погрожуючи фізичною розправою.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 вважав доводи апеляційної скарги безпідставними та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на те, що відповідач взяв у позивача кошти в борг у розмірі 30 000 грн. для відкриття кафе та ведення підприємницької діяльності. Зазначених коштів ОСОБА_2 йому не повернув. Під час діяльності кафе відповідач також неодноразово позичав у нього кошти для сплати орендної плати за приміщення, і зазначені кошти на загальну суму 15 000 грн. відповідач йому повертав частинами. Крім того, позивач передав відповідачу телевізор та побутову техніку для кухні, яку ОСОБА_2 йому також не повернув.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, з'ясувавши обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при розгляді справи судом встановлено, що 03 лютого 2013 року ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 отримав у борг грошові кошти в розмірі 30 000 грн. Отримані в борг кошти ОСОБА_2 зобов'язувався повернути до 21 березня 2014 року, що підтверджується власноручно написаною розпискою.

Враховуючи, що позивачем надано достатні докази на підтвердження укладення договору позики та неналежне виконання відповідачем умов договору, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 30 000 грн. та суми трьох процентів річних відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України в розмірі 266 грн. 30 коп., інфляційних збитків на суму 990 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх законними, обґрунтованими і такими, що відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону. Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, колегія суддів дійшла висновку, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені. Суд правильно застосував норми матеріального права та послався на ст. 525, 526, 610, 625, 629, 1047, 1049, 1050 ЦК України.

Заперечуючи факт отримання коштів у борг за договором позики, відповідач в апеляційній скарзі посилався на те, що кошти у розмірі 20 000 грн. були надані позивачем як вкладення у спільну підприємницьку діяльність. Розписка на суму 30 000 грн. була написана відповідачем під психологічним тиском з боку позивача, погрозою фізичної розправи, та є безгрошовою. Не зважаючи на безгрошовість розписки, відповідач під постійним психологічним тиском з боку позивача був змушений сплачувати йому кошти частинами, сплативши суму в загальному розмірі 15 000 грн.

Проте зазначені доводи відповідача колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у постановах: від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Як вбачається з матеріалів справи, до позовної заяви була додана копія, а під час розгляду справи - оригінал розписки ( а.с. 58) наступного змісту: Я, ОСОБА_2 (зазначено дату народження, серію та номер паспорту) беру в борг у ОСОБА_3 (зазначено дату народження) суму 30 000 грн. ( тридцять тисяч гривень). Зобов'язуюсь повернути до 21.03.2014 року, сплачуючи суму щомісячно, рівними частинами з 15 по 20 число кожного місяця, починаючи з березня 2013 року. Дата написання розписки - 03.02.2013 року.

Отже, розписка ОСОБА_2 про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора грошової суми в розмірі 30 000 грн.

Таким чином, встановивши, що наданий позивачем оригінал розписки про отримання коштів є належним й допустимим доказом виникнення боргового зобов'язання; цей договір позики сторони уклали відповідно до вимог статті 1047 ЦК України, та що вказана розписка є не лише підтвердженням укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов'язання.

При цьому наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов'язання з повернення позики позичальником не виконано.

На підставі вказаних обставин, суд першої інстанції ухвалив законне і обґрунтоване рішення про задоволення позову і стягнення з відповідача суми позики, а також трьох відсотків річних та інфляційних збитків відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Доказів на підтвердження безгрошовості позики відповідачем не надано. Посилання скаржника на необхідність допиту свідків, які можуть підтвердити вказані обставини, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1051 ЦК України покази свідків не є належним і допустимим доказом на підтвердження вказаних обставин.

Згідно з абзацом 2 ч. 1 ст. 218 ЦК України, заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Враховуючи вимоги зазначених норм, показання свідків не можуть бути допустимим доказом безгрошовості позики. Інших доказів (письмові докази, засоби аудіо-, відеозапису тощо), які відповідно до положень статей 218, 1051 ЦК України, можуть підтвердити ці обставини, відповідачем не надано.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції було порушено його процесуальні права, оскільки розглянуто справу за його відсутності, чим позбавлено його права подати свої заперечення, пояснення та подати відповідні докази, колегія суддів також вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, провадження у справі відкрито 15 грудня 2014 року ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, тобто суду за зареєстрованим місцем проживання відповідача ( а.с. 13).

Згідно з наявною у матеріалах справи заявою ОСОБА_2, 10 березня 2015 року відповідач ознайомився з матеріалами справи у повному обсязі ( а.с. 34). 11 березня 2015 року відповідачем до суду була подана заява, в якій він висловив незгоду з позовними вимогами та повідомив місце свого проживання у м. Боярка Київськоїобласті ( а.с. 37).

За клопотанням відповідача у судовому засіданні 11 березня 2015 року Баглійським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області було постановлено ухвалу, якою справу направлено для розгляду за підсудністю до Києво-Святошинського районного суду Київської області ( а.с. 39).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 березня 2015 року справу було призначено до розгляду в судове засідання на 13 травня 2015 року. Повістку про виклик в судове засідання ОСОБА_2 отримав особисто 17 квітня 2015 року ( а.с. 47).

12 травня 2015 року відповідач подав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з його поганим самопочуттям (ОРЗ) ( а.с. 48), без надання документів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до журналу судового засідання від 13 травня 2015 року, розгляд справи було відкладено на 04 червня 2015 року у зв'язку з неявкою відповідача.

02 червня 2015 року відповідач ОСОБА_2 особисто подав до канцелярії суду заяву, що була зареєстрована судом за вхідним № 14754, про відкладення розгляду справи у зв'язку з його терміновим від'їздом до захворілої бабусі ( а.с.60).

Згідно з довідкою від 04 червня 2015 року, судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням головуючого судді на лікарняному. Розгляд справи призначено на 01 липня 2015 року. Проте в судове засідання 01 липня 2015 року відповідач ОСОБА_2 не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що судом було розглянуто справу за наявності клопотання відповідача про поважні причини неявки та відкладення розгляду справи, спростовуються матеріалами справи, оскільки в судовому засіданні 04 червня 2013 року, про відкладення якого просив відповідач, справа судом не розглядалась, а була розглянута 01 липня 2013 року.

З викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_2, будучи ознайомлений зі змістом позовної заяви та матеріалами справи 10 березня 2015 року, за вказаний період часу до ухвалення рішення по суті справи - 01 липня 2015 року жодних клопотань про витребування доказів не подавав, письмових заперечень із обґрунтуванням обставин, якими він заперечує проти позовних вимог, відповідач також не подавав, хоча не був позбавлений такої можливості, адже особисто подавав до суду інші заяви, що були зареєстровані в канцелярії суду та приєднані до матеріалів справи.

У заяві до суду від 11 березня 2015 року ( а.с. 37) про невизнання позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 свої заперечення жодним чином не обґрунтовував та обставин, на які він посилається в апеляційній скарзі, не зазначав.

Відповідно до ч. 3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Звертаючись 16 травня 2017 року із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції від 01 липня 2015 року, відповідач жодним чином не обґрунтував неможливості подання відповідних доказів чи подання до суду клопотання про їх витребування у період розгляду справи судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що він зі свого мобільного телефону, номери якого НОМЕР_2 та НОМЕР_3 протягом березня - грудня 2013 року здійснював перерахування платежів по 500 грн. на погашення боргу перед ОСОБА_3 та сплатив кошти на загальну суму 15 000 грн. на картковий рахунок сина позивача ОСОБА_4, який був повідомлений йому позивачем, не підтверджені належними та допустимими доказами.

Як вбачається із відповіді ПрАТ «Київстар» від 25.05.2017 року на запит ОСОБА_2 від 11.05.2017 року, абонентський номер НОМЕР_1 документально не був зареєстрований за ОСОБА_2 до 04.05.2017 року ( а.с. 115).

Також, як вбачається з відповіді ПрАТ «МТС Україна» від 16.05.2017 року на запит ОСОБА_2 від 11.05.2017 року, вказаний ним номер НОМЕР_2 є номером передплаченої форми обслуговування - отримання послуг здійснюється анонімно, та ОСОБА_2 не є користувачем зазначеного номера.

Відповідно до п.16 ст. 32 Закону України «Про телекомунікаційні послуги», надавати деталізацію подій в друкованому вигляді за номером передплаченої форми обслуговування можливість відсутня, оскільки ця послуга не передбачена Законом: телекомунікаційні послуги, які надаються знеособлено ( анонімно), розшифровці не підлягають ( а.с. 116).

Крім того, враховуючи, що п.7 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про телекомунікації» оператори телекомунікацій зобов'язані зберігати записи про надані телекомунікаційні послуги протягом строку позовної давності, тобто протягом трьох років, то отримання інформації щодо транзакцій та смс-переписки за період з 01 квітня 2013 року по 01 квітня 2014 року, тоді як клопотання відповідачем написано у травні 2017 року та додано до апеляційної скарги, є неможливим. За таких обставин колегія суддів відхилила клопотання про витребування судом зазначеної інформації з ПрАТ «Київстар» та ПрАТ «МТС Україна».

Враховуючи вищевикладені обставини, судом апеляційної інстанції також було відхилено письмове клопотання ОСОБА_2 від 11 травня 2017 року, додане до апеляційної скарги, щодо витребування у ПАТ КБ «Приватбанк» інформації по транзакціях за картковим рахунком ( зазначено номер рахунку), зареєстрованим на ім'я ОСОБА_4, за період з 01.04.2013 року до 01.12.2013 року, що були здійснені з вищевказаних абонентських номерів телефонів.

Визнавши в суді апеляційної інстанції обставини щодо отримання від відповідача коштів на загальну суму 15 тисяч гривень, позивач ОСОБА_3 заперечив, що ці кошти були сплачені відповідачем на виконання умов договору позики, на підтвердження якого була видана розписка 03 лютого 2013 року. Оскільки відповідачем належними та допустимими доказами не підтверджено сплату коштів в рахунок повернення боргу за договором позики від 03.02.2013 року, підстав вважати, що сума боргу має бути зменшена на 15 000 грн., немає.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що розписку від 03.02.2013 року він написав під психологічним тиском з боку відповідача, який погрожував йому фізичною розправою, колегія суддів також вважає безпідставними, оскільки ні безпосередньо після укладення договору позики, ні протягом майже 6 років відповідач до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій з боку позивача, про які заявляє відповідач, не звертався.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом було правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому підстав для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції не вбачається.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374- 376, 381-383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 липня 2015 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.