ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/89/19
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2019 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Пєнти І.В. (суддя-доповідач), Талалай О.І., Ярмолюка О.І.

секретар судового засідання Медведчук Н.Д.

за участю: позивача та представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №686/21225/17 за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року (суддя Карплюк О.І.) у справі за позовними вимогами ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Готель «Поділля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання звільненою з роботи за власним бажанням, зобов'язання внести зміни до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ПрАТ «Готель «Поділля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання звільненою з роботи за власним бажанням, зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, виплат у зв'язку з перебуванням на лікарняному та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позову зазначала, що наказом №110-К від 26 вересня 2017 року її було звільнено з роботи на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Зазначала, що про своє звільнення дізналась з листа №417 від 27 вересня 2017 року, який отримала 29 вересня 2017 року. Вказувала, що з липня 2017 року відповідач не виплачував належну їй заробітну плату. Вважає звільнення незаконним, та таким, що проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки з 27 липня 2017 року вона перебувала на лікарняному, про що повідомляла відповідача, направивши поштовим зв'язком на адресу товариства лист непрацездатності. При звільненні відповідачем не було дотримано порядку застосування дисциплінарних стягнень, не було відібрано від неї пояснень з приводу причини відсутності на роботі. Крім того, 19 серпня 2017 року нею на адресу товариства було направлено заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням, однак ця заява була залишена відповідачем без реагування.

Звертаючись до суду з позовом, просила визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення за прогул без поважних причин №110-К від 26 вересня 2017 року, вважати її звільненою з посади з 17 вересня 2017 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язати ПрАТ «Готель «Поділля» внести до трудової книжки записи щодо зміни дати та формулювання підстав звільнення, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з відрахуванням із зазначеної суми обов'язкових податків та зборів.

В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги та просила визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення за прогул без поважних причин №110-К від 26 вересня 2017 року, вважати її звільненою з посади з 17 вересня 2017 року за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, зобов'язати ПрАТ «Готель «Поділля» внести до трудової книжки записи щодо зміни дати та формулювання підстав звільнення, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість в розмірі 25650,39 грн., яка складається з компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4871 грн. 39 коп., виплати у зв'язку з перебуванням на лікарняному, в період з 24 липня 2017 року по 16 вересня 2017 року, в сумі 5786 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 14993 грн.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року у позові ОСОБА_4 до ПрАТ «Готель «Поділля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання звільненою з роботи за власним бажанням, зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, виплат у зв'язку з перебуванням на лікарняному та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому, посилається на порушення судом норм матеріального права. Апелянт вказує, що судом першої інстанції не було в повному обсязі досліджено обставини справи, не було взято до уваги обставин того, що позивачка у зв'язку з травмою (переломом лівого ліктьового відростку), яку отримала 23.07.2017 року, не могла виконувати свою роботу, про що повідомила відповідача. В подальшому відповідно до листів непрацездатності перебувала на лікуванні з 25.07.2017 року по 31.07.2017 року та з 01.08.2017 року по 15.09.2017 року. 19 серпня 2017 року позивачем була направлена заява про звільнення її з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. В той же час дана заява не була взята до уваги відповідачем, а звільнення відбулося за прогули. Крім того, апелянт не погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, що стосуються компенсації за невикористану відпустку, виплат у зв'язку з перебуванням на лікарняному та середньомісячного заробітку за весь час затримки.

ПрАТ «Готель «Поділля» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 - без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року скасовано та ухвалено нове. У задоволенні позову ОСОБА_4 до ПрАТ «Готель «Поділля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання звільненою з роботи за власним бажанням, зобов'язання внести зміни до трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, виплат у зв'язку з перебуванням на лікарняному та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Постанову Апеляційного суду Хмельницької області від 24 травня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали подану апеляційну скаргу.

Представник відповідача в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання звільненою з роботи за власним бажанням, зобов'язання внести зміни до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд першої інстанції виходив з відповідності наказу про звільнення позивача з роботи вимогам закону й фактичним обставинам і відсутності підстав для зміни дати та формулювання причини його звільнення та недоведеність його матеріальних вимог щодо стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку.

Проте, з таким висновком суду погодитись не можна з таких підстав.

Встановлено, що з травня 2014 року ОСОБА_4 працювала на посаді завідуючої баром ПрАТ «Готель «Поділля» (а.с. 74).

У зв'язку з відсутністю позивача на робочому місці було створено комісію, яка засвідчила актами факт відсутності ОСОБА_4 на робочому місці 24 липня 2017 року, та з 18.09.2017 року по 26.09.2017 року (а.с. 28).

Перебуваючи на лікарняному, 19 серпня 2017 року ОСОБА_4 на адресу відповідача направила заяву про звільнення її з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. ПрАТ «Готель «Поділля» було отримано дану заяву 01 вересня 2017 року (а.с. 8, 87).

23 серпня 2017 року позивачу направлявся лист для з'ясування причини відсутності на роботі 24.07.2017 року та надання особистих пояснень.

Наказом голови правління ПрАТ «Готель «Поділля» від 26 вересня 2017 року №110-К «Про звільнення з роботи» ОСОБА_4 звільнено з посади з 26 вересня 2017 року за прогули без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 7).

Листами від 27.09.2017 року №417, від 28.09.2017 року №419 ОСОБА_4 було повідомлено про розірвання з нею трудового договору, та запропоновано прибути на підприємство та отримати належні їй виплати в касі. Лист особисто вручено позивачу 04.10.2017 року.

На підставі поданих ОСОБА_4 листків непрацездатності, з 25.07.2017 року по 31.07.2017 року, з 01.08.2017 року по 15.09.2017 року вона знаходилась на лікарняному.

Як на поважність причин невиходу на роботу 24 липня 2017 року позивачка посилалась на неможливість виходу у зв'язку з хворобою, оскільки 23.07.2017 року отримала травму перелом лівого ліктьового відростку.

Як вбачається з наданої позивачем довідки №370 від 26.04.2018 року Хмельницької міської лікарні, ОСОБА_4 зверталась в травмпункт 23.07.2017 року о 19 год. 35 хв., травму отримала 21.07.2017 року, діагноз закритий внутрішньо-суглобовий перелом ліктьової кістки зі зміщенням, накладено гіпсову пов'язку, рекомендовано оперативне лікування, від якого пацієнт відмовилась (а.с. 67).

Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень п. 24 Пленуму ВСУ №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання поважності причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і врахувати докази, передбачені ст. 76 ЦПК України. При цьому, відсутність працівника на роботі за станом здоров'я може підтверджуватись не тільки лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, показами свідків й іншими доказами.

Працівника не можна визнати винним, якщо він належно виконує свою роботу внаслідок недостатньої кваліфікації, захворювання або відсутності відповідних умов для її виконання. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена листком непрацездатності, оскільки закон не зобов'язує працівника у разі захворювання звертатись до офіційної медицини. Відсутність листка непрацездатності позбавляє лише працівника права на одержання ним допомоги з тимчасової втрати працездатності.

А тому, висновок суду першої інстанції про відсутність ОСОБА_4 на роботі 24 липня 2017 року без поважних причин є безпідставним.

Відповідно до вимог ст. 241-1 КЗпП України, початок строку попередження при звільненні починається з наступного дня після подачі заяви.

Таким чином, подавши заяву про звільнення позивач, при умові неперебування на лікарняному, повинна була б відпрацювати у товаристві два тижні по 15.09.2017 року. Проте, по 15.09.2017 року вона перебувала на лікарняному, а тому, наступним робочим днем було 18.09.2017 року.

Згідно зі ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Отже, за змістом наведеної правової норми, право працівника на розірвання трудового договору передбачає обов'язок роботодавця виконати його вимогу і видати відповідний наказ після спливу двотижневого строку попередження незалежно від незаінтересованості самого роботодавця в такому звільненні чи будь-яких інших обставин.

Тобто, розгляд власником заяви особи про її звільнення за власним бажанням є пріоритетним по відношенню до інших підстав, передбаченим КЗпП України.

Так, як встановлено в судовому засіданні, 19.08.2017 року позивач звернувся до ПрАТ «Готель «Поділля» з заявою про її звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, яка була отримана відповідачем 01.09.2017 року. При цьому, як вбачається зі змісту заяви, позивач не зазначала про звільнення за власним бажанням у зв'язку з порушенням працедавцем законодавства про працю (а.с. 87).

Однак, будь-яких доказів того, що заява позивача була розглянута відповідачем, матеріали справи не містять. Відповідно, в діях позивача не вбачається прогул без поважних причин в період з 18.09.2017 року по 26.09.2017 року.

За вказаних обставин, враховуючи те, що звільнення позивача з посади за п. 4 ст. 40 КЗпП України без розгляду заяви про звільнення за власним бажанням суперечить вимогам чинного трудового законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність визнання незаконним та скасування наказу голови правління ПрАТ «Готель «Поділля» №110-к від 26 вересня 2017 року «Про звільнення з роботи» в частині дати та формулювання причин звільнення ОСОБА_4 При цьому, апеляційний суд вважає, що відповідач мав звільнити ОСОБА_4 на підставі ст. 38 КЗпП України 18.09.2017 року, а тому формулювання причин та дати звільнення підлягає зміні, з внесенням відповідного запису у трудову книжку позивача.

Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, в день звільнення ОСОБА_4 не працювала. 28.09.2017 року товариство повідомляло про нараховані їй суми, належні виплаті при звільненні.

Вимогу про проведення розрахунку від ОСОБА_4 надійшла на адресу відповідача лише 03.05.2018 року (а.с. 78). За платіжним дорученням №53-19 від 04.05.2018 року ПрАТ «Готель «Поділля» було перераховано на банківський рахунок ОСОБА_4 компенсацію за невикористану відпустку та лікарняні в сумі 6538 грн. 52 коп. (а.с. 81).

З врахуванням того, що розрахунок з ОСОБА_4 проведено в порядку, передбаченому ст. 116 КЗпП України, підстави для застосування ст. 117 КЗпП України відсутні, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог немайнового характеру в розмірі 2 114 грн. 40 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання звільненою з роботи за власним бажанням, зобов'язання внести зміни до трудової книжки та стягнення середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ голови правління ПрАТ «Готель Поділля» №110-к від 26 вересня 2017 року «Про звільнення з роботи» в частині дати та формулювання причин звільнення ОСОБА_4 з посади завідуючої баром.

Змінити формулювання причини звільнення ОСОБА_4, зазначені у наказі голови правління ПрАТ «Готель Поділля» №110-к від 26 вересня 2017 року «Про звільнення з роботи», вважати її звільненою за власним бажанням відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 18 вересня 2017 року, внісши відповідний запис у трудову книжку позивача.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Готель «Поділля» (місцезнаходження - м. Хмельницький, вул. Шевченка, 34, ідентифікаційний код в ) на користь держави 2 114 грн. 40 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 лютого 2019 року.

Судді: /підпис/ І.В. Пєнта

/підпис/ О.І. Талалай

/підпис/ О.І. Ярмолюк

Згідно з оригінало м: суддя апеляційного суду І.В. П'єнта

______________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Карплюк О.І. Провадження № 22-ц/4820/89/19

Доповідач - П'єнта І.В. Категорія № 54