Справа № 307/1541/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Собослоя Г.Г., Джуги С.Д.

за участю секретаря - Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тячівського районного суду від 22 лютого 2018 року (головуючий суддя Гримут В.І., повний текст рішення складено 27 лютого 2018) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1 у червні 2017 року звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2, в якому, після уточнень позовних вимог, просила стягнути з відповідача 279207.97 грн., з яких: сума боргу - 10000 доларів США, що еквівалентно 271357.20 грн., 3 % річних - 7850.77 грн., та судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України.

В обґрунтування посилається на те, що 06.05.2016 вона домовилася з відповідачем про позику в сумі 10000 доларів США. На підтвердження передачі йому грошей, ОСОБА_2 власноручно, у присутності свідка ОСОБА_3, написав розписку про отримання від неї 10000 доларів США, які зобов'язався повернути до 25.12.2016, однак на час звернення до суду з даним позовом коштів не повернув. Також, оскільки відповідач не виконав належним чином зобов'язання за договором позики у встановлений строк, у нього за період прострочення виконання зобов'язання, з 26.12.2016 по 12.12.2017 виникла заборгованість по 3 % річних у розмірі 7850.77 грн..

В свою чергу, ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним за його безгрошовістю.

Свої позовні вимоги ОСОБА_2 обґрунтовує тим, що грошей у позивачки не отримував. Надану позивачкою розписку дійсно писав власноручно, але не у зв'язку з отриманням грошей у борг, а з метою врегулювання майнового спору, який виник між ним та ОСОБА_1 після розірвання шлюбу. Оскільки у них був спільний, на той час не зареєстрований, будинок то вони досягли згоди про те, що позивачка відмовляється від своєї частки у цьому будинку, а він до липня 2018 року виплатить їй 30000 доларів США, а будинок зареєструє на себе в цілому. У забезпечення домовленості, 06.05.2016, ОСОБА_1 (Сава) написала розписку про відмову від своєї частки в будинку, а він написав три розписки у яких вказав, що взяв у борг у ОСОБА_4 10000 доларів США. У кожній розписці було вказано іншу дату повернення боргу. У першій - 25.12.2016 р., у другій - 25.12.2017, у третій - 01.07.2018. Однак через деякий час позивачка змінила свою думку і запропонувала йому спочатку зареєструвати будинок, а потім визначитися з його розподілом. Погодившись на цю пропозицію він та позивачка звернулися в сільську раду, яка прийняла відповідне рішення, і 24.03.2017 будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано за ним та позивачкою на правах спільної часткової власності, по 1/2 за кожним. Сподіваючись на добросовісність колишньої дружини він не попросив її повернути розписки. Просить задовольнити його позов та відмовити в позові ОСОБА_1 на підставі ст.ст. 1046, 1047, 1051 ЦК України.

Ухвалою Тячівського районного суду від 02.11.2017 вказані позови об'єднані в одне провадження.

Рішенням Тячівського районного суду від 22 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Позов ОСОБА_2 задоволено - визнано недійсним договір позики, укладений 06.05.2016 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову та відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 В обґрунтування скарги посилається на помилковість висновку суду щодо безгрошовості позики. Вказує, що розписка є належним доказом укладення договору позики та передачі коштів позикодавцем у борг. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів щодо безгрошовості розписки. Висновок суду про те, що написана ОСОБА_2 розписка не була спрямована на реальне настання правових наслідків, є помилковим. Вказує, що набуття нею у власність частки в нерухомому майні жодним чином не пов'язані з наданням позики відповідачу, а оспорюваний договір позики не укладався для приховування фактичного розподілу спільно набутого майна подружжя. Також суд помилково послався на ст. 235 ЦК України і при цьому не вказав, який саме правочин сторони мали намір укласти. Цим самим суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_2 не посилався на удаваність правочину. Крім того, суд допустив порушення норм процесуального права - рішення суду не відповідає ст. 265 ЦПК України, оскільки в ньому не відображені всі подані представником позивача клопотання та заяви про зміни та доповнення до позовних вимог. Також посилається на недотримання судом розумних строків розгляду справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення представника апелянта, пояснення ОСОБА_2, який, в порядку ст. 92 ЦПК України, був допитаний як свідок, та його представника, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Тячівського районного суду від 17.11.2015 (а.с.44). дітей не мають.

За час шлюбу сторонами було споруджено житловий будинок АДРЕСА_1

Із розписки від 06.05.2016 вбачається, що ОСОБА_2 підтверджує, що взяв у борг від ОСОБА_4 10000 доларів США, які зобов'язується повернути до 25.12.2016 (а.с.33).

Також 06.05.2016 ОСОБА_4 склала розписку, відповідно до якої вона відмовляється від своєї частки у спільному майні подружжя, належному їй та її колишньому чоловіку ОСОБА_2 (а.с.40).

Сторони визнали, що розписки написані ними власноручно і ці обставини ніким не заперечуються.

Витягом із державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності стверджено, що будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на правах спільної часткової власності по 1/2 частині. Датою реєстрації зазначено 24.03.2017 (а.с.41).

З інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що земельна ділянка за адресою, АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності, по 1/2 частині ОСОБА_2 та ОСОБА_4 Датою реєстрації зазначено 09.11.2016 (а.с.42).

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 та задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з безгрошовості договору позики, а розписка була написана ОСОБА_2 не як підтвердження ним факту отримання грошей, а як надання ним гарантій позивачці щодо її частки у спільно набутому майні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 510 ЦК України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами.

За положеннями ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким., що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63/цс 13, про що вказував також і суд першої інстпнції.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти на справді не були одержані ним від позикодавця.

Відповідно до розписки від 06.05.2016 ОСОБА_2 зобов'язався повернути ОСОБА_4 до 25.12.2016 10000 доларів США.

При цьому, в той же день - 06.05.2016 - ОСОБА_4 склала розписку, відповідно до якої вона відмовляється від своєї частки у спільному майні подружжя, належному їй та її колишньому чоловіку ОСОБА_2

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд, з врахуванням розписки, складеної ОСОБА_4, правильно виходив з того, що між сторонами виникли певні домовленості, за якими одна сторона зобов'язалася виплатити певну суму коштів, а інша, в свою чергу, відмовляється від своєї частки у спільному майні, і такі відносини не є борговими.

Даний висновок суду в повній мірі узгоджується з наданих сторонами один одному в один день розписками від 06.05.2016 та поясненнями ОСОБА_2 з цього приводу, які є логічними та не суперечливими. Також суд вірно врахував покази свідка ОСОБА_5, який працює головою сільської ради с.Чумальово, та надав суду покази, що до нього приходили ОСОБА_2 та його колишня дружина ОСОБА_4, які з'ясовували питання розподілу свого майна, що на той час не було зареєстроване, і запитували як зареєструвати будинок. У його присутності вони обговорювали варіант згідно з яким ОСОБА_2 сплатить ОСОБА_4 за її частку 30000 доларів на протязі трьох років. Також ОСОБА_4 говорила, що відповідач дав їй розписки про це. Натомість ОСОБА_1 жодним чином не пояснила обставини написання вказаних вище розписок та мети, яку вона переслідувала, даючи розписку від 06.05.2016. Попри те, що розписка, складена ОСОБА_4, не тягне жодних правових наслідків, вона підтверджує показання ОСОБА_2 щодо домовленостей сторін.

Суд першої інстанції дав правильну оцінку вказаним вище доказам, які у своїй сукупності та взаємозв'язку є достатніми на підтвердження безгрошовості позики та мети написання розписки ОСОБА_2, а саме - для надання гарантій сплати позивачці вартості її частки у спільному майні.

При цьому апеляційний суд відхиляє посилання апелянта, яка заперечує існування таких домовленостей та вказує на відсутність жодного зв'язку, посилаючись при цьому на те, що в подальшому вона набула право власності на спільний будинок, оскільки це в повній мірі узгоджується з поясненнями ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1, після досягнення вказаних вище домовленостей, відмовилася від них, право власності на спільний будинок було зареєстровано за обома з подружжя, а остання наразі намагається стягнути з нього кошти за розписками.

Також апеляційний суд вважає недоречним посилання апелянта на те, що розписка сама по собі підтверджує факт передачі грошей, оскільки це суперечить приписам ст. 1051 ЦК України, якою передбачено право позичальника оспорювати договір позики саме у зв'язку з його безгрошовістю.

Загалом, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про безгрошовість договору позики від 06.05.2016, і доводи апеляційної скарги даного висновку суду не спростовують.

Також, оскільки ОСОБА_2 грошей за договором позики не отримував, і його воля на це не була спрямована, позаяк домовленість сторін була про інше, такий правочин був спрямований на настання зовсім інших наслідків, то суд вірно визнав недійсним такий правочин, оскільки це ґрунтується на приписах ч.5 ст. 203 ЦК України.

Суд першої інстанції помилково послався на положення ст.235 ЦК України (позивач з цих підстав позов не пред'являв), однак це жодним чином не впливає на висновок суду щодо задоволення позову ОСОБА_2, та відповідно не може бути підставою для зміни чи скасування судового рішення.

З приводу посилання апелянта на порушення судом норм процесуального права апеляційний суд зазначає наступне.

Так, ст. 265 ЦПК України передбачено, що в описовій частині рішення суду зазначаються інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо).

На думку колегії суддів дана норма не встановлює обов'язку суду зазначати абсолютно всі процесуальні дії у справі, оскільки це може призвести до надмірної деталізації рішення та складності його розуміння. Суд в обов'язковому порядку повинен зазначати лише ті дії, які можуть безпосередньо вплинути на зміст судового рішення (зокрема його резолютивної частини), обсяг та зміст позовних вимог, обставини на які посилаються сторони в своїх вимогах та запереченнях, інші процесуальні дії, які можуть вплинути на законність та обґрунтованість рішення. Розгляд судом клопотань представника позивача щодо участі в судовому засіданні в режимі відоконференції не відноситься до таких процесуальних дій, а відтак суд не зобов'язаний зазначати відомості щодо результату розгляду таких клопотань у самому судовому рішенні. Щодо змін (уточнень) позовних вимог, то в першому абзаці описової частини рішення судом зазначено про первісні позовні вимоги ОСОБА_1 та остаточні вимоги згідно останньої заяви про уточнення позовних вимог. Зазначати всі інші проміжкові зави позивача про зімну позовних вимог немає потреби, оскільки це не впливає на їх остаточний зміст.

Щодо тверджень апелянта з привиду недотримання судом розумних строків розгляду справи, то слід зазначити наступне.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); предмет спору; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року (Заява N 17185/02), «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року (Заява N 36655/02) та інші).

Апеляційний суд враховує, що в даній справі об'єднано два позови, і для правильного розгляду справи слід було встановити дійсну природу правовідносин щодо укладення двох розписок, що підвищує її складність; представником позивача неодноразово подавались заяви про уточнення позовних вимог, а тому розгляд судом даної справи впродовж восьми місяців не свідчить про недотримання судом розумних строків розгляду справи.

Таким чином доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тячівського районного суду від 22 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2019 року.

Головуюча

Судді