ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 404/2145/15

провадження № 61-6806 св 19

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Русинчука М. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року в складі колегії суддів Мурашка С. І., Єгорової С. М., Карпенка О. Л.,

ВСТАНОВИВ :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2015 року ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_2 і з уточненням позовних вимог просив у рахунок погашення 269 440,86 грн заборгованості за договором позики від 22 вересня 2012 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира), шляхом її продажу ОСОБА_1 за ціною продажу не нижче, ніж 269 440 грн, із укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_1 усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки.

В обґрунтування своїх вимог позивач указував, що 22 серпня 2012 року між ним і відповідачем укладений договір позики та на забезпечення виконання зобов`язань за цим договором цього ж дня укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира.

ОСОБА_2 не виконував належним чином зобов`язання за договором позики, в зв`язку з чим станом на 19 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 269 440,86 грн, яку в добровільному порядку відповідач не сплачує, а тому ОСОБА_1 просив вирішити спір у судовому порядку.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

У рахунок погашення заборгованості за договором позики від 22 серпня 2012 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу ОСОБА_1 за ціною продажу не нижче, ніж 269 440 грн, із укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом із іншою особою-покупцем, із отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ОСОБА_1 усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_2 у порушення умов договору позики свої зобов`язання не виконав, у зв`язку з чим у позивача виникло право вимагати повернення суми позики, сплати нарахованих процентів та стягнення боргу в примусовому порядку, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Короткий зміст судового рішення апеляційного суду

Постановою Кропивницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково, рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 13 січня 2017 року змінено та зазначено в резолютивній частині, що спосіб реалізації предмета іпотеки здійснюється шляхом його продажу від імені ОСОБА_1 .

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишенобез змін.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та на підставі належних доказів дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, проте неправильно застосував норми матеріального права в частині визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

27 березня 2019 року ОСОБА_2 із пропуском строку на касаційне оскарження подав до Верховного Суду касаційну скаргу на вказане судове рішення та просив поновити пропущений строк.

Ухвалою Верховного Суду від 20 травня 2019 року поновлено ОСОБА_2 строк на касаційне оскарження та відкрито касаційне провадження в даній справі.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати оскаржувані судові рішення як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Указує, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, зареєстрована та проживає малолітня дитина, а договір іпотеки укладений без згоди органу опіки та піклування, в зв`язку з чим він є нікчемним.

Відзив на касаційну скаргу

Відзив на дану касаційну скаргу від інших учасників справи до Верховного Суду не надходив.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 22 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу 240 000 грн на потреби сім`ї, а позивач зобов`язався повернути кошти в строк до 22 лютого 2013 року, зі сплатою 24 % річних.

Згідно з договором від 20 лютого 2013 року про внесення змін до договору позики сторони змінили строк дії договору позики, продовживши його до 22 лютого 2015 року.

Цього ж дня на виконання боргових зобов`язань між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Обидва договори нотаріально посвідчені та зареєстровані в установленому законом порядку.

У пункті 2.1 договору іпотеки ОСОБА_2 як іпотекодавець стверджував, що зміст законодавства щодо прав дітей (осіб до 18 років), членів сім`ї власника на проживання та те, що для вчинення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право на користування яким мають діти, потрібна попередня згода органу опіки та піклування (ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей»), а також правові наслідки вчинення правочину без надання такої згоди, нотаріусом роз`яснено та зрозуміло; членів сім`ї, які б мали право на користування Майном (особистий сервітут, встановлений статтею 405 ЦК України), в належному Іпотекодавцю об`єкті, немає; правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей (частина шоста статті 203 ЦК України) не порушує їх право користування об`єктом. Відсутність дітей, які б мали право користування відчужуваним майном, підтверджується довідкою № 1641, виданою Комунальним ремонтно-експлуатаційним підприємством № 3 м. Кіровограда 22 серпня 2012 року.

Іпотечний договір від 22 серпня 2012 року в установленому законом порядку недійсним не визнавався.

Позивач повністю виконав свої зобов`язання за договором позики.

Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за вказаним договором, унаслідок чого станом на 19 березня 2015 року заборгованість складає 269 440,86 грн.

11 листопада 2016 року ОСОБА_1 через приватного нотаріуса Кіровоградського міського нотаріального округу Малогон В. О. надіслав ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів за договором позики.

У квартирі, яка є премедтом іпотеки, зареєстрований і проживає малолітній син ОСОБА_2 - ОСОБА_4 .

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно з частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 36 Закону України «Про іпотеку»).

За змістом припису частини другої статті 35 Закону України «Про іпотеку» визначена у частині першій цієї статті процедура подання іпотекодержателем вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору (яка передує прийняттю іпотекодержателем рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб на підставі договору) не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом його порушених прав до суду з вимогами: 1) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його реалізації шляхом проведення прилюдних торгів (статті 41-47 Закону України «Про іпотеку») - незалежно від того, які способи задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили у відповідному договорі (в іпотечному застереженні); 2) про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб продажу предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону України «Про іпотеку») - якщо у відповідному договорі (в іпотечному застереженні) сторони цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, встановлений статтею 38 Закону України «Про іпотеку», не передбачили (передбачили тільки можливість передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) указано, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», є неналежним способом захисту незалежно від того, чи просить позивач встановити у рішенні суду право продати предмет іпотеки від імені іпотекодержателя, чи від імені іпотекодавця.

Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц, провадження № 14-112цс19, у якій відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 квітня 2017 року у справі № 6-3034цс16, за змістом якого іпотекодержатель має можливість задовольнити свої вимоги на підставі рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб його продажу іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві згідно зі статтею 38 Закону України «Про іпотеку», незважаючи на те, що сторони в іпотечному застереженні погодили як позасудовий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя його право від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

В укладеному між сторонами договорі іпотеки від 20 лютого 2013 року відсутнє застереження щодо можливості застосування в позасудовому порядку такого способу задоволення вимог іпотекодержателя як продаж предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

З огляду на викладене, правильним є висновок апеляційного суду про наявність правових підстав для задоволення позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу від імені іпотекодержателя.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 указує, що договір іпотеки є нікчемним, оскільки укладений без згоди органу опіки та піклування. Вважає, що не може бути звернуто стягнення на предмет іпотеки, в якому зареєстрована та проживає малолітня дитина.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив указані доводи, а обставини, на які ОСОБА_2 посилається, не мають значення для правильного вирішення даного спору по суті.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки встановлених судами обставин і незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У контексті вказаної практики Верховний Суд уважає наведене обґрунтування цієї постанови достатнім.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення - без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 лютого 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

М. М. Русинчук