Номер провадження: 22-ц/813/8222/19
Номер справи місцевого суду: 509/4806/18
Головуючий у першій інстанції Козирський Є. С.
Доповідач Черевко П. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.12.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Черевка П.М.,

суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя,

встановив:

18.10.2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з зазначеним позовом, в якому просила суд встановити факт проживання з ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з травня 2008 року до 20.08.2015 року та поділити між нею та ОСОБА_1 в рівних частинах майно, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а саме квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначала, що в період з травня 2008 року по 20.08.2015 року вона з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство як подружжя. Від спільного проживання однією сім`єю мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період спільного проживання однією сім`єю до офіційної реєстрації шлюбу між відповідачем ОСОБА_1 та забудовником ТОВ «Руніком Стройінвест» 29.07.2011 року укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку відповідачем було зареєстровано 15.11.2016 року, після реєстрації офіційного шлюбу. 20.08.2015 року між нею та відповідачем зареєстрований офіційний шлюб.

Посилаючись на ці обставини, просила задовольнити позов.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.08.2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та поділ спільного майна подружжя - задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період з травня 2008 року до 20.08.2015 року .

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою АДРЕСА_1 .

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою та, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції від 19.08.2019 року та ухвалити нове рішення, яким у встановленні факту проживання однією сім`єю та визнання права власності на 1/2 частину квартири відмовити.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19.08.2019 року - залишити без змін.

За змістом ч.ч.1, 4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з травня 2008 року по 20.08.2015 року позивач з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство як подружжя. 20.08.2015 року вони зареєстровали офіційний шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія НОМЕР_1 , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 20.08.2015 року, актовий запис № 1244. Від спільного проживання однією сім`єю мають спільну дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період спільного проживання однією сім`єю до офіційної реєстрації шлюбу між відповідачем ОСОБА_1 та забудовником ТОВ «Руніком Стройінвест» 29.07.2011 року укладено договір купівлі-продажу майнових прав на квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , загальною площею 48,4 кв.м, серія та номер 11560Г, право власності на яку відповідачем зареєстровано 15.11.2016 року. У вказаній квартирі позивач спільно з відповідачем та їх дочкою проживали з зими 2013 року до 01.08.2018 року, вели спільне господарство як подружжя до офіційної реєстрації шлюбу, а в подальшому, перебуваючи в офіційно зареєстрованому шлюбі.

Суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивач з відповідачем проживали однією сім`єю без укладення шлюбу з травня 2008 року по 20.08.2015 року, вказане доведено показами свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 .

Свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 в судовому засіданні першої інстанції були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання і відмову від давання показань та приведені до присяги та дали наступні показання:

ОСОБА_4 - дала показання про те, що позивач разом з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство як подружжя за адресою АДРЕСА_2 з травня 2008 року.

ОСОБА_6 - дала показання про те, що позивач разом з відповідачем проживали однією сім`єю та вели спільне господарство як подружжя з 2012 року до зими 2013 року за адресою АДРЕСА_3 , а також підтвердила факт спільного ведення ремонтних робіт в спірній квартирі та факт спільного переїзду у вказану квартиру позивача разом з відповідачем та подальшого їх спільного в ній проживання як подружжя.

ОСОБА_5 - підтвердив факт спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства як подружжя позивача ОСОБА_2 з відповідачем ОСОБА_1 весь період їх спільного проживання як подружжя до укладення шлюбу, починаючи з травня 2008 року до офіційного укладення шлюбу 20.08.2015.

ОСОБА_7 - підтвердила факт спільного проживання однією сім`єю та ведення спільного господарства як подружжя позивача з відповідачем за адресою АДРЕСА_2 , з травня 2008 року до офіційного укладення шлюбу 20.08.2015.

Факт спільного проживання позивача ОСОБА_2 та відповідача з 2010 року до офіційного укладення шлюбу 20.08.2015 підтвердив також сам відповідач у відзиві, наданому суду в процесі підготовчого судового засідання та підтвердив своїми поясненнями, даними в процесі розгляду справи.

Судом правильно не взято до уваги доводи відповідача, викладені у зміненому відзиві, наданому суду в процесі судового розгляду справи, оскільки вони не підтвердженні жодними доказами та надані для уникнення відповідачем поділу спірного майна.

Згідно зі ст.74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходи з того, щоправо власності на спірну квартиру відповідач ОСОБА_1 зареєстрував у період офіційно зареєстрованого шлюбу з позивачем ОСОБА_2 15.11.2016 року шляхом внесення відомостей про останню до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номер запису про право власності 17498402, що підтверджується доданим до позовної заяви витягом від 10.10.2018 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно з ч.ч.1-3 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами ст.60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст.61 Сімейного кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно зі ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з абзацом 2 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від № 11 від 21.12.2007 року (далі по тексту - Пленум ВСУ № 11 від 21.12.2007 р.), спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.

У абзаці 1 пункту 24 Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч.4 ст. 65 СК).

За правилами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №372/504/17, наведені вище норми Сімейного кодексу України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка зокрема є майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги про те, що спірну квартиру, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 придбав за власні кошти, квартира є його особистою приватною власністю і не підлягає поділу між подружжям, є необґрунтованими і зводяться до незгоди ОСОБА_1 із судовим рішенням у справі, яким встановлено факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 спірну квартиру та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цієї квартири.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що викладені аргументи апеляційної скарги є безпідставними та не можуть слугувати правовими підставами для скасування судового рішення, оскільки судом під час розгляду справи всебічно і повно досліджено та оцінено усі надані сторонами докази, з урахуванням вимог та заперечень сторін вірно і об`єктивно з`ясовано обставини справи, а тому будь-яких протиріч між висновками суду про права та взаємовідносини сторін і встановленими судом фактами не вбачається, судом в повному обсязі встановлено і досліджено предмет доказування у даній справі, виходячи з тих доказів, які надавалися сторонами у справі.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст.6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.

На підставі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 19 серпня 2019 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17.12.2019 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький