Єдиний унікальний номер судової справи № 489/3019/16-ц
Провадження № 22-ц/812/257/19
Категорія 5 Доповідач апеляційного суду Самчишина Н.В.
Постанова

іменем України

31 січня 2019 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючого Самчишиної Н.В.,

суддів: Прокопчук Л.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

за участю: представників позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

- представника відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 подану в інтересах ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2018 року, ухвалене головуючим суддею Рум'янцевою Н.О. в приміщені цього суду того ж дня о 16 год. 47 хв., повний тест рішення складено 31 листопада 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про виділ частки у праві власності на житловий будинок та земельну ділянку,

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_8 про виділ частки в натурі, що знаходиться в спільній частковій власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,0861 га для обслуговування будинку.

В обґрунтування позову вказував, що після смерті матері, позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданому 13 травня 2016 року Другою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області належить 1/6 частина вказаного житлового будинку, який на час прийняття спадщини складався із житлового будинку за літ. «А» з господарськими прибудовами.

Співвласниками цього ж будинку є відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, яким в порядку спадкування також належать по 1/6 частки кожному та відповідач ОСОБА_8, яка є власником Ѕ частини цього ж житлового будинку.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2016 року, що набрало законної сили, за ОСОБА_2 визнано право власності на 68/300 часток земельної ділянки за цією ж адресою загальною площею 0,0861 га, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право спільної власності на землю від 16 листопада 1999 року.

Посилаючись на те, що між ними існують конфліктні відносини та вони не можуть дійти згоди щодо поділу будинку, позивач просив виділити йому 1/6 частину в натурі у спадковому будинку та земельної ділянки.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 січня 2017 року за клопотання позивача судом була призначена судово будівельно-технічна експертиза.

Заперечуючи проти позову представник відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилалась на те, що висновок судово будівельно-технічної експертизи є не належним доказом, оскільки в основу висновку були покладені документи подані експерту з порушенням вимог ст. 83 ЦПК України.

-2-

Крім цього, у результаті введення в експлуатацію іншого житлового будинку за літ. Ш-2, побудованого позивачем без згоди відповідачів за вказаною адресою, позивач штучно збільшив свою частку у домоволодінні та намагається збільшити розмір земельної ділянки. Тому вважала, що здійснити поділ житлового будинку з дотриманням прав усіх співвласників, відповідно до належних сторонам існуючих часток неможливо, оскільки висновок експерта не містить варіантів поділу без зміни часток співвласників, не визначає розмір компенсації.

Думка ОСОБА_8 суду не відома, оскільки справу розглянуто за її відсутності.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2018 року відмовлено у задоволенні позову. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що здійснити поділ (виділ) житлового будинку з дотримання прав усіх співвласників, відповідно до належних сторонам часток та виділу частки земельної ділянки без відхилу від ідеальних часток неможливо, враховуючі неповноту висновку експерта, з огляду на відсутність згоди співвласників щодо варіанту розподілу домоволодіння та земельної ділянки.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем особисто за власні кошти за адресою місцезнаходження спірного будинку побудований будинок за літ. «Ш-2». Експертом при визначені варіантів виділу в натурі його частки вірно враховано та виділено позивачу цей будинок, оскільки відповідачі ОСОБА_6 і ОСОБА_5 його не будували та безпідставно бажають отримати частку вказаного майна безоплатно. Без врахування побудованого за власний рахунок будинок, позивач мав би право претендувати на житлову площу у спадковому будинку за літ. «А-1», зменшуючи при цьому площу відповідачів в спільному майні, оскільки він одержав 1/6 частини будинку літ. «А-1» у спадщину. До того ж, апелянт зазначав, що є незрозумілими підстави відмови суду першої інстанції у виділі позивачу земельної ділянки під будинками та спорудами.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_7, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність її доводів, просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Відповідач ОСОБА_8. відзив на апеляційну скаргу не подала.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників сторін, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За змістом ст. ст. 183, 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, коли це можливо без втрати її цільового призначення. Виділ у натурі часток у житловому будинку можливий, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Примусове припинення права співвласника на частку у спільній частковій власності врегульовано ст. 365 ЦК України.

Порядок виділу часток проводиться з дотриманням Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 55 від 18 червня 2007 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України за № 774/140441.

-3-

Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об'єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об'єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об'єкту поштової адреси.

Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції передбачено, що не підлягають поділу об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об'єктів нерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.

Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України. Так, ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, таким чином виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначений правовий висновок висловлено в постановах Верховного Суду України: від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15.

Як вбачається із матеріалів справи, на час звернення з даним позовом за позивачем ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зареєстровано право власності по 1/6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданих 13 травня 2016 року та 06 жовтня 2016 року Другою миколаївською державною нотаріальною конторою Миколаївської області відповідно (а.с.11 - 12, 64 - 67).

Згідно з Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 жовтня 2016 року (а.с. 68122), іншому співвласнику цього житлового будинку ОСОБА_8 належить 50/100 часток на підставі договору купівлі-продажу, 2609-Л, від 28 лютого 2000 року Миколаївська Універсальна Товарно-сировинної Біржа (а.с.74-75).

У свідоцтвах про право на спадщину зазначено, що в цілому право власності складалось у вказаних частках спадкоємців на один житловий будинок під літерою А, загальною площею 137,10 кв.м, та житловою 73,50 кв.м, разом з частиною узаконених господарських споруд, а саме: навіс без обшивки за літ. - Є; підвали кам'яні за літ - Впд, Дпд; літня кухня цегляна за літ -Д; вбиральня цегляна за літ - Ж; сарай цегляний за літ. - Л; гараж шлакобетонний за літ - М; душі дерев'яні за літ - Х,Я; прибудови до літньої кухні цегляна за літ -д; огорожі за №3,10-14, споруди за №7,11.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16 березня 2016 року, що набрало законної сили 29 березня 2016 року, за ОСОБА_2 визнано право власності на 68/300 часток земельної ділянки за цією ж адресою загальною площею 0,0861 га, яка належала спадкодавцю на підставі державного акту на право спільної власності на землю від 16 листопада 1999 року.

Звертаючись до суду з позовом, виходячи з зазначеної частки (1/6), яка існувала у позивача на час прийняття спадщини, ОСОБА_2 просив виділити йому лише 1/6 частину в натурі житлового будинку «А» (з наявними на час розгляду справи господарськими прибудовами) та земельної ділянки.

Інших вимог позивач не пред'являв та позовні вимоги не уточнював.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи на час проведення судової будівельно-технічної експертизи змінився об'єкт нерухомості, розмір часток співвласників та правові підстави їх набуття.

-4-

Встановлено, що на земельній ділянці площею 861 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 знаходяться два жилих будинки, а саме жилий будинок літ. А-1 та жилий будинок літ. Ш-2. З вказаного часу дані щодо жилого будинку під літ. Ш-2 внесені в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно. Проте, вказаний будинок у свідоцтві про право на спадщину за законом, що видані спадкоємцям, не зазначений.

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи №115-027 від 05 грудня 2017 року, за відсутності правовстановлюючих документів щодо перерахунку і узаконення часток на домоволодіння, експертом запропоновано два варіанти виділу 1/6 частки домоволодіння з господарськими будовами і спорудами з відхиленням від ідеальних часток. Обидва варіанти передбачають виділ позивачу жилого будинку під літ. Ш-2.

Також експертом виходячи з виділу частки домоволодіння, запропоновано три варіанти порядку користування земельною ділянкою.

З пояснень позивача слідує, що жилий будинок літ. Ш-2 побудований ним на власні кошті, відповідачі не мають до нього жодного відношення, а тому експерт вірно виділив його частину домоволодіння, а саме жилий будинок під літ. Ш-2 та земельну ділянку.

Оскільки позивач пред'явив позовні вимоги про виділ частки в натурі з успадкованого житлового будинку літ. «А» та земельної ділянки, а виділ частки з житлового будинку літ. «Ш-2» не було предметом позову та не відповідає його правовстановлюючим документам на право власності у порядку спадкування за законом, тому законних підстав для задоволення саме таких вимог не вбачається.

Зазначене рішення не позбавляє позивача права на вирішення спору про виділ належних йому часток у відповідності до правовстановлюючих документів.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, фактично на час звернення позивача до суду у житловому будинку під літерою А самочинно збільшена загальна площа на 2,6 кв.м, за рахунок самовільно побудованої прибудови літ. а-3 (а.с. 18 зворот, 20, 150).

Самочинними забудовами є господарські споруди, а саме: літ. Ю,Щ, а також був недобудований будинок під літ. Ш-2.

В розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а й об'єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об'єкта, здійснених без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органом архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила не виникає права власності на нього як на об'єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Самочинно збудоване нерухоме майно не є об'єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу), встановлення порядку користування в судовому порядку.

Матеріали справи не містять доказів узаконення в чинному порядку прибудови літ. а-3 до будинку по АДРЕСА_1, а також господарських споруд під літ. Ю,Щ. За такого, висновок суду про неможливість виділу позивачу частки із майна (успадкованого позивачем будинку та земельної ділянки), що є у спільній частковій власності, є правильним.

Доводи апеляційної скарги про невмотивованість висновку суду першої інстанції щодо відмови у виділі позивачу земельної ділянки під будинками та спорудами колегія суддів відхиляє, оскільки такі вимоги позивача до вирішення вимог про виділення частки в домоволодінні, є передчасними.

-5-

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів у справі, висновків суду не спростовують і не є підставою для скасування правильного по суті рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення судом першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому правових підстав до задоволення апеляційної скарги не вбачається.

За такого, в силу ст.376 ЦПК України апеляційну скаргу ОСОБА_3 подану в інтересах ОСОБА_2 належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 подану в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту у випадку та з підстав, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Н.В. Самчишина

Судді Л.М. Прокопчук

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складений 01 лютого 2019 року.