Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/1127/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
01.02.2019смт. Доманівка
Доманівський районний суд Миколаївської області у складі:
головуючої -судді: Єгорової Н.І.,
за участю секретаря: Маковецької Л.А.,
Свої вимоги позивач мотивує тим, що в мережі інтернет він побачив об'яву про те, що відповідач продає трактор «Беларус 82.1». 09 серпня 2018 року позивач приїхав в м.Київ, де в офісі працівники відповідача підтвердили можливість придбання трактора за вказаною на сайті ціною, з розстрочкою платежу. Відносно низької ціни трактора пояснили , що трактор старої моделі,базової комплектації, та кілька років стояв на вулиці, як вітринний варіант.
Однак,в указаний відповідачем строк трактор позивачеві доставлено не було. У телефонному режимі представники компанії наполягали на сплаті суми ,що вказана в договорі, після чого трактор буде доставлений, що викликало у позивача сумнів у доброчесності відповідача.
31.08.2018р.позивач направив на адресу відповідача письмову претензію, відповідь на яку не отримав.
Позивач вважає, що укладаючи договір фінансового лізингу, відповідачем порушені вимоги закону, а саме: відсутність нотаріального посвідчення, відсутність відповідної ліцензіі, наявність несправедливих умов, що призводять до істотного дисбалансу прав та обовязків сторін договору, відсутність додатків до договору з розрахунками авансових платежів, що є підставою для визнання зазначеного договору фінансового лізингу недійсним.
Визнання недійсним договору лізингу є підставою для повернення позивачеві коштів, які відповідач отримав на виконання вищезазначеного правочину.
Позивач та його представник в судове засідання не зявилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи без їх участі, наполягали на задоволенні позовних вимог, та судових витрат, проти ухвалення заочного рішення не заперечували.
Відповідач в судове засідання представника не надіслав, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, про час та місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.
Предметом договору фінансового лізингу є транспортний засіб, а саме: трактор марки «Беларус 82.1», привід 4х4 про що свідчить п. 1.7 договору.
Відповідно до п.1.5 Договору- предмет лізингу є власністю Лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на Лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору.
Пунктом 1.6 Договору зазначено, що предмет лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.7.4, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.7.5 даного договору, комісії про передачу предмета лізингу.
На виконання умов даного договору позивач, згідно квитанції №19057292 від 09.08.2018року вніс кошти в сумі 51 000 гривень на рахунок ТОВ «НЕКСТ АВТО», що підтверджується копією квитанції.
В обумовлений сторонами строк, після внесення платежу, про який вони домовилися, предмет договору у виді трактору, позивачеві поставлений не був.
Ознайомившись з умовами письмового договору за участю адвоката, позивач зрозумів, що вони істотно порушують його права, а тому просить визнати договір лизингу недійсним та повернути йому кошти сплачені ТОВ НекстАвто.
Аналізуючи умови договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами 09 серпня 2018р., суд приходить до наступного висновку.
Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, які виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, а в ч.1 ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.
Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного Кодексу України про лізинг, найма(оренду), купівлю-продаж, Законом України Про захист прав споживачів.
Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно ч.1 та ч.5 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними, зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими, необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторнньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.
Положеннями спірного договору передбачено, що гривневий еквівалент вартості предмету лізингу, який визначений на дату укладання договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу Євро або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (п.6.3 Договору).
У разі збільшення вартості предмета лізингу, лізингоодержувач зобовязаний єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів (п.7.4 Договору).
У випадку зміни вартості предмету лізингу на момент його придбання, сторони зобовязані підписати новий додаток до даного договору( п.8.2 Договору).
У разі настання істотних змін на кредитно-грошовому ринку України або при виникненні процесів, які зумовили зміну валюти резерів Національного Банку України та комерційних банків, обрання продавцями предметів лізингу за договорами інших грошових еквівалентів, грошовий еквівалент виконання Лізингоодержувачем зобовязання буде обрано Лізингодавцем( п.8.13).
За змістом пунктів 6.3, 7.4, 8.2, 8.13 Договору Лізингодавець залишив за собою право на односторонню зміну лізингових платежів.
Дострокове погашення може відбуватися не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання Акту приймання-передачі предмету лізингу між Лізингодавцем та Лізингоодержувачем( п.8.11).
У разі розірвання договору за бажанням лізингоодержувача, поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та 20% Лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору( п.12.1 Договору).
За змістом частини 5 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміну у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.
За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та
лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою даний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу дають підстави для визнання його недійсним відповідно до вимог статтей 203, 215 ЦК України та Закону України Про захист прав споживачів.
Вказана правова позиція викладена в постанова Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15; від 11 травня 2016 року у справах № 6-65цс16, № 6-3020цс15.
Крім того, судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг , що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензіїї) та суперечить вимогам чинного законодавства.
Відповідно до ст.799 ЦК України- договір найму транспортного засобу укладається в письмовій формі, а договора укладені за участю фізичної особи підлягають нотаріальному посвідченню.
Відсутність ліцензії на здійснення фінансових послуг, нотаріального посвідчення договору та несправедливість умов договору, у сукупності дають підстави для визнання спірного договору недійсним.
Оскільки, позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача коштів, сплачених ним за договором фінансового лізингу є наслідком недійсності правочину, вона підлягає задоволенню відповідно до вимог ст.216 ЦК України.
За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в розмірі 51 000 гривень .
Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди.
Правовідносини сторін у даній справі випливають з договірних відносин, а саме із договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, який не містить положень щодо відшкодування моральної шкоди.
Правила ст. 1167 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються, оскільки регулюють позадоговірні (деліктні) правовідносини.
Відносини з приводу укладення та виконання лізингових договорів регулюються Законом України "Про фінансовий лізинг", норми якого не передбачають настання такого правового наслідку як відшкодування моральної шкоди.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 4 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону.
В даному спорі, питання про відшкодування моральної шкоди випливає саме з договірних відносин, а не внаслідок недоліків продукції.
За таких обставин , суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди .
Щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат , повязаних з розглядом справи, суд приходить до наступного висновку.
Керуючись нормами ст.ст.133, 137, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд відмовляє позивачу у стягненні на його користь з відповідача заявлених судових витрат в розмірі 5204.45 гривень, оскільки в порушення вимог ст.137 ч.3, ст.141 ч.8 ЦПК України, стороною позивача не подано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, а також не доведено належними доказами, які б підтверджували здійснення відповідних витрат.
Щодо відшкодування витрат сторони та її представника, що повязані з явкою до суду, суд також не вбачає підстав для їх стягнення. Надані представником позивача квитанції про оплату пального не співпадають із датами судових засідань. Квитанція на придбання пального від 20.11.2018р., яка співпадає з днем проведення судового засідання, не доведена обгрунтуванням придбання великої кількості пального, що явно не відповідає відстані між населеним пунктом, де проживає представник та населенним пунктом, в якому розташований районний суд. Відсутність розрахунку та обгрунтованості понесених витрат, є підставою для відмови в задоволені позовної вимоги в частині стягнення судових витрат , понесених на явку до суду.
Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Оскільки позивач при пред'явленні даного позову звільнений від сплати судового збору із відповідача на користь держави підлягає стягненню 1409.60 грн. судового збору.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 265, 280-282, 289, 354 ЦПК України, суд
В задоволені іших позовних вимог- відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд- якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Суддя Доманівського районного суду Миколаївської області ОСОБА_2