Ухвала

12 серпня 2019 року

м. Київ

справа № 306/2140/17

провадження № 61-47454св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Свалявська міська рада Закарпатської області,

відповідач - комунальне унітарне підприємство «Свалявське РБТІ»,

особа, яка не брала участь у справі - ОСОБА_2 ,

розглянув заяву ОСОБА_1 про виправлення описки, допущеної в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року, прийнятої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Свалявської міської ради Закарпатської області, комунального унітарного підприємства «Свалявське РБТІ» про визнання права власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Свалявської міської ради Закарпатської області (далі - Свалявська міська рада), комунального унітарного підприємства «Свалявське РБТІ» (далі - КП «Свалявське РБТІ»), вимоги якого уточнив під час розгляду справи та просив визнати за ним право власності на самочинно збудовані прибудови до будинку -квартири за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: гараж під літерою «В», комори - літньої кухні під літерою «Г», закритої веранди під літерою «а».

Рішенням Свалявського районного суду від 21 червня 2018 року у складі судді Ганчак Л. Ф. позов задоволено.

Визнано за позивачем право власності на добудови: збірного металевого гаражу під літерою «В», комори - літньої кухні під літерою «Г» та закритої веранди під літерою «а» за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що питання узаконення прибудов до житлового будинку (приналежностей до головної речі) вирішується у позасудовому порядку, тому у даному випадку стаття 376 ЦК Українине підлягає застосуванню, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Постановою Верховного Суду від 18 квітня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року залишено без змін.

30 травня 2019 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про виправлення описок у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року, посилаючись на те, що вказана постанова є незаконною, у ній допущено помилки, неточності та невідповідності фактичним обставинам справи, доводів, часу фактичних прибудов, їх виконавців та місця їх розташування, набуття права власності на квартири.

Заява про виправлення описок мотивована тим, що у наведеній вище постанові Верховний Суд дає тлумачення статті 376 ЦК Українеи про самочинне будівництво, здійснене позивачем. Разом з тим, ОСОБА_1 не проводив самочинного чи будь-якого будівництва. Будівельні роботи проводило будинкоуправління міської ради на підставі відповідного рішення міської ради, а позивач провів лише оплату за виконані роботи та будівельні матеріали. Верховним Судом помилково зазначено, що позивач не звертався до відповідних органів про прийняття добудов в експлуатацію, оскільки позивач не звертався за вирішенням даного питання з тих підстав, що ці добудови збудовані до 05 серпня 1992 року, а тому не підлягають здачі в експлуатацію.

У постанові Верховного Суду констатовано, що ОСОБА_2 є власником будинку - сусідньої квартири та частини земельної ділянки двору, а прибудови знаходяться на ділянці, яка є спільним двором обох квартир, тому даний спір стосується і її інтересів. Вказані висновки не відповідають дійсності, оскільки ОСОБА_2 є власником ѕ квартири №1 лише з 2018 року, власником двору не є, оскільки державного акту на право власності на земельну ділянку не має, тому не мала права на оскарження судових рішень у цій справі.

Крім того, заявник посилається на помилковість висновків Верховного Суду про самочинність будівництва, оскільки власник майна - міська рада здійснила будівництво на підставі своїх рішень. Також суд помилково виходив з того, що добудови були проведені після набуття права власності на будинок, оскільки ці прибудови проведені раніше набуття права власності на будинок.

Посилаючись на наведене, заявник просив виправити допущені судом помилки у постанові і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

З метою перевірки доводів заявника та розгляду заяви про виправлення описок у судовому рішенні, Верховним Судом витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, яка передана колегії судів на вирішення 08 серпня 2019 року.

У зв`язку з обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Пророка В. В., який не є суддею-доповідачем у цій справі, у складі постійної колегії суддів здійснено заміну такого судді у встановленому законом порядку.

Згідно з правилами статті 269 ЦПК України суд може з власної ініціативи або за заявою учасників справи виправити допущені у судовому рішенні описки чи арифметичні помилки.

Вирішуючи питання про виправлення описок чи арифметичних помилок, допущених у судовому рішенні, суд не має права змінювати зміст судового рішення.

Проаналізувавши заяву про виправлення описок та помилок, колегія суддів звертає увагу на те, що заявник фактично не погоджується з висновками суду касаційної інстанції, яких суд дійшов за результатами перевірки законності і обґрунтованості рішення апеляційної інстанції в касаційному порядку, а також з висновками за результатами перевірки доводів касаційної скарги позивача. Зміст поданої позивачем заяви зводиться до незгоди з прийнятою Верховним Судом постанови, необхідності зміни змісту її описової, мотивувальної та резолютивної частин постанови, що не є виправленням описки за приписами процесуального закону та є неприпустимим, відповідно до статті 268 ЦПК України.

При прийнятті постанови від квітня 2019 року, Верховний Суд, в силу приписів статті 400 ЦПК України не встановлював обставини, що не були встановлені в оскаржуваному позивачем рішенні чи відкинуті ним, не вирішував питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, оскільки переоцінка доказів і встановлення обставин є прерогативою судів першої та апеляційної інстанції і знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Доводи заяви про виправлення описок стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин, здійснених апеляційним судом, і з яких виходив Верховний Суд, залишаючи без змін ухвалене цим судом рішення.

З урахуванням змісту описок і помилок, про виправлення яких позивач ставить питання, неприпустимість зміни змісту судового рішення, подана ОСОБА_1 заява задоволенню не підлягає.

Надаючи оцінку доводам заяви ОСОБА_1 про помилковість висновків Верховного Суду про наявність у ОСОБА_2 права оскаржувати рішення суду першої інстанції в силу набуття нею права власності на сусідню квартиру у будинку лише у 2018 році, колегія суддів зазначає наступне.

Питання щодо наявності у ОСОБА_2 права оскаржувати рішення суду першої інстанції було предметом перевірки і дослідження апеляційного суду, який розглянув справу по суті за поданою нею апеляційну скаргу, як особи, яка не брала участі у справі та прав і інтересів якої стосувалось ухвалене місцевим судом рішення.

Верховний Суд, за встановлених апеляційним судом обставин, погодився з такими висновками, зокрема з тих підстав, що за змістом статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

З урахуванням набуття ОСОБА_2 права власності на ѕ частини будинку АДРЕСА_3 , та проведення 04 червня 2018 року його державної реєстрації, тобто до ухвалення судом першої інстанції рішення від 21 червня 2018 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність у неї права на апеляційне оскарження, як особою, права користування земельною ділянкою, що знаходиться під належною їй частиною будинку, зачіпаються вказаним рішенням. При цьому, ні судом апеляційної інстанції, ні Верховним Судом під час перевірки доводів касаційної скарги позивача не зроблено висновок та не малось на увазі, що ОСОБА_2 належить вся земельна ділянка.

Керуючись статтею 269 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про виправлення описки, допущеної в постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року, прийнятої за результатами розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

І. В. Ливиненко

І. М. Фаловська