ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7154/19 Справа № 210/5380/17 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Справа № 210/5380/17

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Міський комунальний заклад культури "Народний дім",

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2019 року, яке ухвалено суддею Хлистуненко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 травня 2019 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Міського комунального закладу культури "Народний дім" (надалі - МКЗК «Народний дім») про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги та заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано тим, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 15.08.2017 року позивачку ОСОБА_1 було поновлено на посаді художника 2-ї категорії МКЗК «Народний дім» з 22.08.2016 року.

31.08.2017 року відповідачем видано наказ №77-к «Про поновлення на роботі працівника», на посаді художника 2-ї категорії, проте майже місяць відповідачем не було внесено відповідний запис про поновлення на роботі в трудову книжку та фактично зроблено запис лише 28.09.2017 року.

25.09.2017 року позивачка звернулася до роботодавця із заявою про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме у зв`язку з систематичним порушенням законодавства про працю, в тому числі незаконної зміни графіку роботи, відсутності визначеного робочого місця, матеріалів для роботи, визначення місця роботи в коридорі без належного освітлення та з вибитим склом у вікні, що порушує норми з охорони праці та техніки безпеки, відмови у наданні щорічної основної відпустки та виплати заробітної плати за відпрацьовані дні.

Листом від 28.09.2017 року №142 відповідач повідомив, що не визнає фактів порушення трудового законодавства та відмовився від звільнення позивачки на підставі заяви від 25.09.2017 року.

05.10.2017 року позивачка повторно звернулась до відповідача з заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, вказавши на невиконання відповідачем законодавства про працю, але їй повторно було відмовлено до прийняття рішення апеляційного суду.

20.10.2017 року позивачка звернулась до відповідача з заявою про ознайомлення з наказом про звільнення та видачі трудової книжки з відповідним записом, на що також отримала відмову.

30.10.2017 року позивачка втретє звернулась до відповідача з заявою про її звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, але відповідачем було видано наказ від 30.10.2017 року №98-к «Про звільнення працівника» на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП, тобто у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умову праці.

З такою позицією відповідача позивачка ОСОБА_1 не згодна, оскільки відповідно норм законодавства протягом одного року з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» укладається контракт без проведення конкурсу на строк від одного до трьох років. В період часу з 25.02.2016 року по 25.02.2017 року відповідач не звертався до неї з заявами про зміну істотних умов праці та перехід на строковий трудовий договір, річний термін визначений в порядку пропустив.

На підставі викладеного позивачка вважає, що має законне право продовжувати працювати на посаді художника МКЗК «Народний дім» згідно безстрокового трудового договору.

Уточнивши позовні вимоги, позивачка просила суд скасувати наказ №98-к від 30.10.2017 року виданий МКЗК «Народний дім» «Про звільнення працівника»; визнати формулювання причин звільнення ОСОБА_1 за п. 6 ст. 36 КЗпП України невірним та змінити формулювання звільнення ОСОБА_1 , вказавши формулювання звільнення - за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України; стягнути з МКЗК «Народний дім» на користь ОСОБА_1 вихідну допомогу при звільненні за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у розмірі тримісячного середнього заробітку, що складає 6375,60 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу з вини адміністрації МКЗК «Народний дім» з 03.10.2017 року по 14.05.2019 року, що складає 38860,80 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на тривалий розгляд справи судом першої інстанції та неврахування того, що Наказ №497 Міністерства Культури України втратив свою чинність з липня 2017 року та з цього часу жоден працівник МКЗК «Народний дім» не був переведений на контрактну форму роботи. При цьому, позивачка зауважує, що вона працювала у відповідача до серпня 2016 року, а тому з 24.02.2016 року, тобто з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури», роботодавець мав можливість попередити її про зміни істотних умов праці, однак не зробив цього.

Також, позивачка наголошує на тому, що до відповідача було застосовано адміністративне покарання за порушення трудового законодавства у вигляді стягнення штрафу.

Крім того, зауважує, що судом не було прийнято до уваги правові висновки Верховного Суду України щодо права працівника розірвати трудовий договір з власної ініціативи у будь-який час.

При цьому, зазначає, що судом було розглянуто справу однобоко та не взято до уваги те, що відповідачем не надано суду жодних доказів щодо забезпечення позивачки належними умовами праці, зокрема необхідними матеріалами та засобами.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач МКЗК «Народний дім» зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні, представника відповідача МКЗК «Народний дім» - адвоката Вовк Л.М., яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.08.2017 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2018 року, скасовано рішення атестаційної комісії, оформлене протоколом засідання атестаційної комісії від 04 серпня 2016 року за №7 про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді, та наказ №79-к від 22.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади художника 2-ї категорії МКЗК «Народний дім» за п. 2 ст. 40 КЗпП. Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді художника 2-ї категорії МКЗК «Народний дім» з 22 серпня 2016 року (а.с. 47-50).

Наказом №77-к від 31.08.2017 року «Про поновлення на роботі працівника» було поновлено ОСОБА_1 на посаді художника 2-ї категорії МКЗК «Народний дім» 31.08.2017 року за затвердженим графіком роботи. Бухгалтерії закладу доручено провести виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць (а.с. 4).

Наказом №78 від 31.08.2017 року «Про контрактну форму роботи художника», відповідно до Переліку посад художнього та артистичного персоналу, заміщення яких здійснюється на конкурсній основі, наказано укласти контракт з художником 2-ї категорії ОСОБА_1 31.10.2017 року строком на 1 рік. Повідомити ОСОБА_1 про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за 2 місяці (ч. 3 ст. 32 КЗпП). На наказі наявна відмітка ОСОБА_1 про те, що остання ознайомлена з контрактом 31.08.2017 року (а.с. 30).

Підставою для зміни істотних умов праці було визначено Наказ Міністерства культури України від 01.07.2016 року за №497 «Про затвердження Порядку формування на конкурсній основі кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури» та необхідність строкового трудового договору на зміну безстрокового трудового договору.

25.09.2017 року на ім`я директора МКЗК «Народний дім» ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було подано заяву про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, в якій остання зазначила, що адміністрація відмовляється її поновлювати на посаді художника, не зробивши запис в трудовій книжці, не надала робочий кабінет та матеріали для роботи, визначили місце у коридорі без світла та з вибитим склом у вікні, не нараховано заробітну плату та щорічну відпустку (а.с. 6).

Згідно Акту №1 від 25.09.2017 року, адміністрацією МКЗК «Народний дім» було проведено перевірку фактів, викладених у заяві та факти, які б порушували трудове законодавство з боку адміністрації закладу відносно ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження, тому прохання ОСОБА_1 про звільнення за п. 3 ст. 38 КЗпП України не було задоволено (а.с. 91).

Листом КМЗК «Народний дім» від 28.09.2017 року вих. №142 повідомлено ОСОБА_1 про те, що адміністрація закладу не вбачає порушень законодавства про працю та умов колективного чи трудового договору, та роз`яснено що у разі якщо вона не має намір працювати на посаді художника 2-ї категорії в закладі, має право звільнитися з посади за власним бажанням, відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а.с. 7).

05.10.2017 року, на ім`я директора МКЗК «Народний дім» ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було повторно подано заяву про звільнення на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з невиконанням МКЗК «Народний дім» законодавства про працю (а.с. 6).

30.10.2017 року, на ім`я директора МКЗК «Народний дім» ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було подано заяву, в якій остання зазначила про те, що відмовляється працювати за контрактом, оскільки було виявлено порушення її прав, визначених в трудовому законодавстві, тому переведення на контрактну форму роботи буде оскаржувати в суді та просила звільнити з посади художника з 30.10.2017 року за ст. 38 п. 3 КЗпП України (а.с. 11).

Наказом №98-к від 30.10.2017 року «Про звільнення працівника» було звільнено ОСОБА_1 з посади художника 2-ї категорії 30.10.2017 року згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України року (відмова від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці - заява ОСОБА_1 від 30.10.2017 року про відмову працювати за контрактом). Бухгалтерії закладу доручено виплатити грошову компенсацію ОСОБА_1 за два невикористані дні щорічної відпустки (а.с. 12).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у МКЗК «Народний дім» відбулася зміна істотних умов праці художника 2-ї категорії у зв`язку із зміною безстрокового трудового договору на строковий трудовий договір. Звільнення позивачки відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки вона відмовилася від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці, у зв`язку з чим відсутні правові підстави для змінити формулювання звільнення останньої із займаної посади.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці.

Зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Нормою частини третьої статті 32 КЗпП України передбачено, що, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Статтею 21 Закону України «Про культуру», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» № 955-VIII від 28.01.2016 року, визначено особливості трудових відносин та працевлаштування в закладах культури.

Зокрема, трудові відносини з професійними творчими працівниками (художнім та артистичним персоналом) державних та комунальних закладів культури оформлюються шляхом укладення контрактів.

Формування кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури здійснюється на конкурсній основі в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв.

За результатами конкурсу з переможцем з числа кандидатів укладається контракт строком від одного до трьох років за формою, визначеною центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. Після настання дати закінчення строку дії контракт вважається продовженим на строк, на який він був укладений, якщо жодна із сторін за місяць до цієї дати письмово не поінформувала іншу сторону про своє бажання припинити дію контракту.

Крім того, керівник державного чи комунального закладу культури може залучати артистичний та художній персонал понад штатну чисельність на підставі цивільно-правового договору в порядку, визначеному законом.

Отже, з набранням чинності статтею 21 Закону України «Про культуру», в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» № 955-VIII від 28.01.2016 року, призначення на посаду художника державних та комунальних закладів культури здійснюється на конкурсній основі з укладенням контракту строком від одного до трьох років.

Наказом Міністерства культури України від 01.07.2016 року за №497 «Про затвердження Порядку формування на конкурсній основі кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури» визначено організаційні засади проведення конкурсу на заміщення посад художнього та артистичного персоналу закладів культури державної та комунальної форм власності та зазначено, що з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають із державними та комунальними закладами культури у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору, протягом одного року з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запровадження контрактної форми роботи у сфері культури та конкурсної процедури призначення керівників державних та комунальних закладів культури» укладається контракт без проведення конкурсу на строк від одного до трьох років.

Таким чином, укладення з художниками безстрокових трудових договорів чинним законодавством України не передбачено та відповідна посада може бути зайнята виключно на конкурсній основі.

Разом з тим, законодавець передбачив єдине виключення з цього правила, а саме, з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають із державними та комунальними закладами культури у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору, укладається контракт без проведення конкурсу на строк від одного до трьох років, що є зміною істотних умов праці.

Оскільки, позивачку ОСОБА_1 поновлено на роботі на посаді художника 2-ї категорії МКЗК «Народний дім» з 22 серпня 2016 року рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.08.2017 року, яке залишене без змін постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.03.2018 року (а.с. 47-50), то саме з часу набрання цим судовим рішенням законної сили, у роботодавця виник обов`язок із застосування до останньої положень 21 Закону України «Про культуру» та Наказу Міністерства культури України від 01.07.2016 року за №497.

Доводи апеляційної скарги про те, що Наказ Міністерства культури України від 01.07.2016 року за №497 «Про затвердження Порядку формування на конкурсній основі кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури» втратив свою чинність з липня 2017 року та з цього часу жоден працівник МКЗК «Народний дім» не був переведений на контрактну форму роботи, є безпідставними, оскільки цей наказ є чинним та може бути заснований по відношенню до позивачки ОСОБА_1 у зв`язку з її поновленням на роботі рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 15.08.2017 року, яке набрало законної сили 02.03.2018 року, саме з 22 серпня 2016 року, тобто у період дії п. 5 Розділу І цього Наказу щодо укладення контракту без проведення конкурсу на строк від одного до трьох років з працівниками художнього та артистичного персоналу, які перебувають із державними та комунальними закладами культури у трудових відносинах на підставі безстрокового трудового договору.

В іншому випадку позивачка ОСОБА_1 не мала б права на укладення такого контракту без проведення конкурсу.

На підставі викладеного суд першої інстанцій дійшов правильного висновку, що зміна істотних умов праці, про яку позивачка була повідомлена за два місяці та від продовження роботи в яких вона відмовилася, відбулася за безспірної її наявності, яка була направлена на виконання вимог статті 21 Закону України «Про культуру» та Наказу Міністерства культури України від 01.07.2016 року за №497 «Про затвердження Порядку формування на конкурсній основі кадрового складу художнього та артистичного персоналу державних та комунальних закладів культури», а отже, відповідач не допустив порушення норм трудового законодавства при звільненні позивачки.

Доводи позивачки ОСОБА_1 щодо подання нею заяви про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та відсутності у зв`язку з цим у роботодавця права на зміну формулювання причини звільнення на п. 6 ст. 36 КЗпП України, тобто у зв`язку з відмовою від продовження роботи у зв`язку зі зміною істотних умову праці, колегією суддів відхиляються з огляду на наступні обставини.

Відповідно достатті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті38, 39 КЗпП України), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41 КЗпП України) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45 КЗпП України).

Згідно статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

За змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору.

При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися.

Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду Українивід 22 травня 2013 року в справі № 6-34цс13, Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61-28466св18).

Отже, роботодавець вправі відмовити працівникові в розірванні договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, у випадку, якщо наведені працівником порушення роботодавцем трудового законодавства, не знайшли підтвердження, що й було вчинено МКЗК «Народний дім» і позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факту порушення роботодавцем трудового законодавства по відношенню до неї.

При цьому, роботодавець не має права звільнити працівника з підстав, які працівником не зазначалися, тоді як на звільнення працівника на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України року, через відмову від продовження роботи у зв`язку із змінами істотних умов праці (заява ОСОБА_1 від 30.10.2017 року про відмову працювати за контрактом), така заборона не розповсюджується.

Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивачки ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 14 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий:

Судді: