Постанова

Іменем України

11 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 199/4801/16-ц

провадження № 61-32741св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи: ОСОБА_4 , приватне підприємство «Приватна фірма «Віктор-13»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Макарова М. О., Пищиди М. М., Петешенкової М. Ю.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ПП «Приватна фірма «Віктор-13», про скасування права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на нерухоме майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у 2003 році між ОСОБА_1 та приватною фірмою «Віктор» (правонаступником якої є ПП «Приватна фірма «Віктор-13») було досягнуто згоди та усіх істотних умов інвестування будівництва об`єкта нерухомості з подальшим набуттям нею права приватної власності на нерухоме майно. На підтвердження досягнутих домовленостей та оформлення правовідносин, між нею та ПФ «Віктор» 20 листопада 2003 року було укладено договір № 1 про інвестування будівництва, за умовами якого вона стала інвестором будівництва житлового будинку з вбудованим-прибудованим нежитловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 (згодом присвоєно адресу: АДРЕСА_2 ), а відповідно до пункту 1.1. договору інвестор (позивач) приймає участь в інвестуванні будівництва житлового будинку, а фірма зобов`язана збудувати житловий будинок ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність нежитлове приміщення 2-ї та 3-ї секції першого поверху в осях 1-9 (будівельні номери приміщення АДРЕСА_2), загальною площею 241,7 кв. м. За умовами договору розмір інвестицій складав 200 000 грн.

На виконання цього договору позивач сплатила у момент підписання 40 000 грн, а 03 серпня 2004 року позивачем було внесено решту частину інвестицій, що залишалась до сплати у розмірі 160 000 грн, тобто, ОСОБА_1 було повністю виконане зобов`язання за договором.

У подальшому позивачу стало відомо, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договорів купівлі-продажу, які було укладено 10 жовтня 2013 року придбали по Ѕ частині кожен нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2. Продавцем цих нежитлових приміщень за вказаними договорами виступав ОСОБА_4 , який набув право власності на ці нежитлові приміщення на підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 28 липня 2008 року та ухвали цього суду від 04 грудня 2008 року про роз`яснення рішення у справі за позовом ОСОБА_4 до ПФ «Віктор» про визнання договору інвестування дійсним та визнання права власності.

На підставі рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 28 липня 2008 року КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації», було проведено реєстрацію права власності на вказані нежитлові приміщення за ОСОБА_4 .

Проте рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 04 грудня 2008 року було скасовано та судом було встановлено, що позивач приймала безпосередню участь у будівництві нежитлових приміщень, шляхом інвестування будівництва, на підставі договору про інвестування будівництва від 20 листопада 2003 року, за умовами якого після будівництва нерухомості та введення приміщень в експлуатацію, спірні приміщення АДРЕСА_2 переходять у власність ОСОБА_1 . Оскільки підстава, за якою визнано право власності за ОСОБА_4 , судом скасована, а реєстрація права власності на спірні приміщення за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 порушує її права.

ОСОБА_1 просила:

скасувати право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2;

витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_2;

визнати за нею право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року у складі судді Руденко В. В., у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Скасовано заходи забезпечення позову, які вжиті згідно ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2016 року, скасовано арешт на нежитлові приміщення АДРЕСА_2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 , які належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що обидва договори купівлі-продажу, за якими відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_2 придбали спірні об`єкти нерухомості, є дійсними, а тому ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є добросовісними набувачами кожен по Ѕ частини нежитлового приміщення № АДРЕСА_2, які знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , загальна площа 241,7 кв. м. Також суд першої інстанції зазначив, що у матеріалах справи відсутні докази того, що позивач була власником спірного нерухомого майна, таким чином, не підтверджено її право на витребування майна від набувача. Крім того вимоги щодо скасування права власності, які заявлені позивачем, чинним законодавством не передбачені. У зв`язку із відмовою у задоволенні позовних вимог на підставі частини шостої статті 154 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції) суд скасував заходи забезпечення позову.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2.

Скасовано реєстрацію у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 , номером запису 2812130, та ОСОБА_3 , номером запису 2810716, на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 після укладення договору № 1 про інвестування будівництва від 20 жовтня 2003 року, сплатила повністю всю суму, яка передбачена договором у розмірі 200 000 грн. Згідно укладеного між позивачем та ПФ «Віктор» (правонаступник якого є ПП «Приватна фірма «Віктор-13») договору № 1 про інвестування будівництва на підставі статей 1130-1134 ЦК України, між сторонами виникли правовідносини спільної діяльності на основі простого товариства, за наслідками чого сторони, після сплати позивачем своєї частки у повному розмірі та у визначений строк, вона стала власником, зокрема нежитлового приміщення першого поверху в осях 1-9 будівельні номери приміщення АДРЕСА_2, які у подальшому стали номерами АДРЕСА_2, загальною площею 241,7 кв. м, виробленого у результаті їх спільної діяльності, - об`єкту незавершеного будівництва - житлового будинку, що будувався за адресою АДРЕСА_5 , а саме матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва (створення цього майна), набувши при цьому майнове право - право одержати у власність у майбутньому, після завершення будівництва, це нежитлове приміщення в натурі.

Проте ПФ «Віктор», без отримання нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_1 як співвласника зазначеного майна, тобто без належної правової підстави, у порушення вимог цивільного законодавства, здійснило фактичне розпорядження спірним майном, уклавши із ОСОБА_4 договір № 1 про інвестування будівництва, відповідно до якого предметом цього договору також виступили нежитлові приміщення 2-ї та 3-ї секції першого поверху в осях 1-9 будівельні номери приміщення АДРЕСА_2, які у подальшому стали номерами АДРЕСА_2, загальною площею 241,7 кв. м, за адресою АДРЕСА_2 , тобто ті самі нежитлові приміщення, що й були предметом договору, укладеного раніше між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор», чим порушила відповідно права власності позивачки на спірний об`єкт нерухомого майна, а також майнові права позивача на виділення та отримання у власність у натурі вказаного нерухомого майна після закінчення будівництва житлового будинку.

Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_4 за рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 28 липня 2008 року та ухвали третейського суду про роз`яснення рішення третейського суду від 04 грудня 2008 року зареєстрував за собою право власності на спірний об`єкт нерухомості, а у подальшому за договорами купівлі-продажу від 10 жовтня 2013 року продав спірне нерухоме майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по Ѕ частині кожному, які й зареєстрували за собою право власності на це нерухоме майно, проте підстава за якою визнано право власності за ОСОБА_4 на спірний об`єкт нерухомого майна була скасована ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року, а тому, на підставі статті 388 ЦК України, ОСОБА_1 набула прав вимоги до відповідачів.

Колегія суддів зазначила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 були представниками у всіх правовідносинах ОСОБА_4 . із ПП «Приватна фірма «Віктор-13» (яке є правонаступником ПФ «Віктор») з отриманням та набуттям у власність ОСОБА_4 спірного нерухомого майна та боргових зобов`язань ОСОБА_4 перед ПП «Приватна фірма «Віктор-13» з приводу сплати за це майно, а тому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знали про наявність перешкод до вчинення правочину ОСОБА_4 , а також те, що ОСОБА_4 не мав права відчужувати спірне нерухоме майно, у зв`язку із чим суд апеляційної інстанції зробив висновок, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є недобросовісними набувачами спірного майна, що є підставою для задоволення позову про витребування у них майна на підставі статті 388 ЦК України, у зв`язку з чим також підлягає скасуванню й державна реєстрація прав власності відповідачів на спірне майно.

При відмові у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на спірне майно суд зазначив, що належне оформлення права власності на вказаний об`єкт нерухомості покладено саме на позивача і на суд не може бути покладено обов`язок на вчинення дій, які може вчинити сторона на користь якої ухвалено рішення, тому ця вимога є передчасною.

Аргументи учасників справи

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції. При цьому посилався на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не була власником спірного майна, а для застосування статей 387, 388 ЦК України позивач повинен довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Вказує, що згідно пункту 1.3. договору № 1, укладеного 20 жовтня 2003 року між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор», інвестування у повному обсязі має бути внесено інвестором не пізніше 19 травня 2004 року, проте остаточну суму позивач внесла 03 серпня 2004 року. У зв`язку із чим на підставі пункту 3.4. договору № 1, укладеного 20 жовтня 2003 року між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор», статті 598 ЦК України ПФ ««Віктор-13» розірвала договір № 1 і залучило нового інвестора ОСОБА_4 про що було повідомлено ОСОБА_1 . При цьому ОСОБА_1 не оскаржувала розірвання договору у судовому порядку. Вважає, що апеляційний суд неправильно застосував норми глави 77 ЦК України до відносин між ОСОБА_1 та ПП «Приватна фірма «Віктор-13», які регулюються Законом України «Про інвестиційну діяльність».

Відповідачі не знали і не могли знати про відсутність у продавця права на відчуження спірного майна. Право власності ОСОБА_4 на спірне майно на момент укладення договорів купівлі-продажу 10 жовтня 2013 року підтверджувалося рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 28 липня 2008 року, з урахуванням ухвали третейського суду про роз`яснення рішення від 04 грудня 2008 року, у справі № 0023/08, і було зареєстроване КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 29 квітня 2009 року за реєстраційним номером 27170959. Разом із тим рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 28 липня 2008 року, з урахуванням ухвали третейського суду від 04 грудня 2008 року про роз`яснення рішення, скасовано ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року у справі № 203/5794/14-ц. Тому ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є добросовісними набувачами спірного майна. Зазначає, що добросовісність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підтверджена судовими рішеннями у справах № 199/1375/15-ц, 199/2630/15-ц.

Суди не розглянули заяву відповідачів про застосування позовної давності, яку пропустила позивач, оскільки вона внесла 03 серпня 2004 року остаточну суму інвестиції і саме із цього моменту повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Вважає, що апеляційний суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки вимог про скасування реєстрації у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності ОСОБА_2 за номером запису 2812130 та ОСОБА_3 за номером запису 2810716, на нежитлове приміщення за адресою АДРЕСА_2, позивач не заявляла.

У грудні 2017 року ОСОБА_1 надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржене рішення без змін.

Заперечення мотивовані тим, що права на спірні житлові приміщення виникли на підставі договору № 1 про інвестування будівництва від 20 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор», який належним чином виконано інвестором, і право власності інвестора на об`єкт інвестування встановлений чинним законодавством і не потребує додаткового визнання його судом, що відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14. Рішення третейського суду, на підставі якого ОСОБА_4 став власником спірного майна було скасованою та встановлено преюдиційні обставини. Зазначає, що ПФ «Віктор» не мала права розривати договір № 1 про інвестування будівництва від 20 жовтня 2003 року в односторонньому порядку.

Вказує, що ОСОБА_4 заволодів спірним майном шахрайським шляхом, оскільки коштів за договором № 1 про інвестування будівництва від 02 липня 2004 року, укладеному між ПФ «Віктор» та ОСОБА_4 , ОСОБА_4 коштів не сплачував та матеріалів для будівництва не надавав. Зазначає, що договір ОСОБА_4 укладено на підставі паспорту, який він отримав лише у 2006 році, тобто, договір укладений «заднім числом».

Зазначає, що судові рішення у справах № 199/1375/15-ц, 199/2630/15-ц не підтверджують добросовісність ОСОБА_3 та ОСОБА_2 як набувачів спірного майна, натомість вони були представниками ОСОБА_4 та були обізнані щодо спірності майна.

ОСОБА_1 стверджує, що не пропустила позовну давність, оскільки вона у вересні 2014 року звернулася із заявою про скасування рішення третейського суду і це питання аналізувалося у справі 203/5794/14-ц. Вважає, що суд апеляційної інстанції не вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач просила скасувати право власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

Позивач зазначає, що згідно висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 за змістом статей 330, 387, 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Таке майно може бути витребувано навіть у добросовісного набувача.

У квітні 2019 року ОСОБА_3 подав письмові пояснення, в яких вказує про необхідність застосування висновку зробленого в постанові Верховного Суду.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року заперечення ПП «Приватна фірма «Віктор-13» на касаційну скаргу ОСОБА_2 повернуто, справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 20 жовтня 2003 року між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор» (правонаступник якої є ПП «Приватна фірма «Віктор-13») в особі директора ОСОБА_5 було укладено договір № 1 про інвестування будівництва.

Згідно пункту 1.1. договору № 1 інвестор (позивач) приймає участь в інвестуванні будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , а фірма зобов`язана збудувати житловий будинок ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність нежитлове приміщення 2-ї та 3-ї секції першого поверху в осях 1-9 (будівельні номери приміщення АДРЕСА_2) загальною площею 241,7 кв. м. У пункті 1.2 цього договору передбачено, що розмір інвестицій складав 200 000 грн.

Відповідно до квитанцій від 20 листопада 2003 року та від 03 серпня 2004 року до прибуткового касового ордеру позивачем було сплачено на користь ПФ «Віктор» 20 листопада 2003 року - 40 000 грн, а 03 серпня 2004 року - 160 000 грн, підставою сплати вказано договір № 1 від 20 листопада 2003 року.

Згідно акту прийому-передачі від 23 лютого 2015 року, складеного ПП «Приватна фірма «Віктор-13» та ОСОБА_1 нежитлові приміщення № АДРЕСА_2 загальною площею 241,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , були передані ОСОБА_1 у власність.

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 2171 від 24 серпня 2003 року було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку літ А-10 по Донецькому шосе, 9 (секції 2, 3).

Суди встановили, що 02 липня 2004 року між ПФ «Віктор» та ОСОБА_4 було укладено договір № 1 про інвестування будівництва, відповідно до пункту 1.1. якого інвестор ( ОСОБА_4 ) приймає участь в інвестуванні будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , а фірма зобов`язана збудувати житловий будинок, ввести його в експлуатацію та передати Інвестору у власність нежитлове приміщення 2-ї та 3-ї секції першого поверху в осях 1-9 (будівельні номери приміщення АДРЕСА_2), загальною площею 241,7 кв. м. У пункті 1.2 цього договору сторони погодили вартість оплати площі 241,7 кв. м на першому поверсі житлового будинку як поставка будівельних матеріалів та також сплати грошового еквіваленту, що буде обговорено у процесі будівництва.

Згідно акту прийомки від 07 липня 2005 року, укладеного між ПФ «Віктор» та ОСОБА_4 фірма передає ОСОБА_4 на підставі договору про інвестування будівництва від 02 липня 2004 року у власність нежитлове приміщення 2-ї та 3-ї секції першого поверху в осях 1-9 (будівельні номери приміщення АДРЕСА_2), загальною площею 241,7 кв. м вказаного будинку.

У подальшому рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 28 липня 2008 року, з урахуванням ухвали третейського суду про роз`яснення рішення від 04 грудня 2008 року, у справі № 0023/08 за позовом ОСОБА_4 до ПП «Приватна фірма «Віктор-13» про визнання договору інвестування будівництва дійсним та визнання права власності, було вирішено: визнати договір інвестування будівництва від 02 липня 2004 року, укладений між ОСОБА_4 та ПП «Приватна фірма «Віктор-13» - дійсним; визнати за ОСОБА_4 право власності на нерухоме майно, а саме: у житловому будинку літ.А-10 на І поверсі нежитлові приміщення № АДРЕСА_2 (колишні номера цих приміщень АДРЕСА_2) вбудовано-прибудованого магазину загальною площею 241,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 без актів введення в експлуатацію; зареєструвати у КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_4 право власності на вказане нерухоме майно без актів введення в експлуатацію.

Суди встановили, що за ОСОБА_4 право власності на спірне нерухоме майно було зареєстроване КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради 29 квітня 2009 року за реєстраційним номером 27170959, та зареєстрованого у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу 10 жовтня 2013 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 28 липня 2008 року, з урахуванням ухвали третейського суду від 04 грудня 2008 року про роз`яснення рішення, було скасовано у повному обсязі.

В ухвалі Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2014 року вказано, що 20 листопада 2003 року між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор» було укладено договір № 1 про інвестування будівництва, відповідно до пункту 1.1 якого ОСОБА_1 зобов`язалась прийняти участь в інвестуванні будівництва багатоквартирного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , а фірма зобов`язалась організувати будівництво житлового будинку, ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність нежитлову площу 2-ї та 3-ї секції першого поверху в осях 1-9 (будівельні приміщення АДРЕСА_2) загальною площею 241,7 кв. м, розташовану на І поверсі зазначеного житлового будинку. Тобто предметом цього договору було інвестування з наступною передачею у власність ОСОБА_1 тих самих нежитлових приміщень, що і за укладеним пізніше договором між ОСОБА_4 та ПФ «Віктор» та право власності на які визнано за ОСОБА_4 рішенням третейського суду від 28 липня 2008 року. Тому цим рішенням третейського суду були порушені права ОСОБА_1 , яка не брала участі у справі.

Суди встановили, що 10 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено два договори купівлі-продажу по Ѕ частини нежитлового приміщення, посвідчений нотаріально, зареєстровані у реєстрі за № 1696 та № 1694, згідно яких ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 та ОСОБА_3 купили по Ѕ частині нежитлових приміщень № АДРЕСА_2, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_7, загальною площею 241,7 кв. м за 117 600 грн кожен. Відповідно до пункту 2 кожного із цих договорів, вказані нежитлові приміщення належали ОСОБА_4 на підставі рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «Правосуддя та захист» від 28 липня 2008 року, справа № 0023/08.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) зазначено, що: «однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18). Отже, з урахуванням викладених вище норм процесуального та матеріального права однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема й тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, та який на момент подання позову не є власником цього майна, однак вважає себе таким».

У пунктах 142, 146, 147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника».

Суд апеляційної інстанції при витребуванні спірного майна зазначив, що внаслідок укладення договору № 1 про інвестування будівництва від 20 жовтня 2003 року, на підставі статей 1130-1134 ЦК України, між сторонами виникли правовідносини спільної діяльності на основі простого товариства, за наслідками чого, після сплати ОСОБА_1 своєї частки у повному розмірі та у визначений строк, позивач стала власником спірних нежитлових приміщень.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 січня 2019 року у справі № 916/4644/15 (провадження № 12-114гс18) зазначено: «основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності (стаття 9 Закону). Інвестиційний договір, як окремий вид цивільно-правових договорів може містити положення різних видів цивільно-правових договорів залежно від предмету та цілей інвестування (договору про спільну діяльність, капітального будівництва, кредитування, купівлі-продажу, довірчого управління майном). Відтак, зазначений договір передбачає як грошові, так майнові права (обов`язки) сторін договору».

Апеляційний суд не дослідив умови договору № 1 про інвестування будівництва від 20 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор» (Т. 1, а. с. 97), не визначив чи містяться у цьому договорі положення договору про спільну діяльність, та зробив передчасний висновок про кваліфікацію цього договору як договору про спільну діяльність.

Разом із тим, при відмові у задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на спірне майно суд зазначив, що належне оформлення права власності на вказаний об`єкт нерухомості покладено саме на позивача, тому ця вимога є передчасною.

У пунктах 38-45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 1609/6645/12 (провадження № 14-220цс19) зазначено: «Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (частина друга статті 331 ЦК України). Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється (стаття 18 Закону України «Про основи містобудування» у редакції, чинній на час прийняття будинку в експлуатацію). До компетенції виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері містобудування належить проведення робіт з прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством (стаття 14 цього Закону). Відповідно до абзацу другого пункту 1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243 і який був чинний на час прийняття будинку в експлуатацію, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації, зокрема, об`єктів нового будівництва як житлово-громадського, так і виробничого призначення, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування. Згідно з Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, і Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, які були чинними у відповідних редакціях на час відмови Приватного підприємства «Полтавське бюро технічної інвентаризації "Інвентаризатор"» у реєстрації за позивачем права власності на квартиру та звернення позивача до суду за захистом його права, державній реєстрації підлягало право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Враховуючи те, що будинок прийнятий в експлуатацію відповідно до рішення Виконавчого комітету Полтавської міської ради від 30 грудня 2008 року № 465, а відповідач не визнає прав на квартиру позивача, який у повному обсязі виконав його зобов`язання за умовами договору пайової участі, суди першої й апеляційної інстанцій зробили обґрунтований висновок про задоволення позову».

Суди встановили, що у пункті 1.1. договору № 1 про інвестування будівництва від 20 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор», сторони обумовили, що інвестор (позивач) приймає участь в інвестуванні будівництва житлового будинку АДРЕСА_2 , а фірма зобов`язана збудувати житловий будинок ввести його в експлуатацію та передати інвестору у власність нежитлове приміщення 2-ї та 3-ї секції першого поверху в осях 1-9 (будівельні номери приміщення АДРЕСА_2) загальною площею 241,7 кв. м. У пункті 1.2 цього договору передбачено, що розмір інвестицій складав 200 000 грн.

Відповідно до квитанцій від 20 листопада 2003 року та від 03 серпня 2004 року до прибуткового касового ордеру позивачем було сплачено на користь ПФ «Віктор» 20 листопада 2003 року - 40 000 грн, а 03 серпня 2004 року - 160 000 грн, підставою сплати вказано договір № 1 від 20 листопада 2003 року.

Рішенням Дніпропетровської міської ради № 2171 від 24 серпня 2003 року було затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію житлового будинку літ А-10 по Донецькому шосе, 9 (секції 2, 3).

Згідно акту прийому-передачі від 23 лютого 2015 року, складеного ПП «Приватна фірма «Віктор-13» та ОСОБА_1 нежитлові приміщення № АДРЕСА_2 загальною площею 241,7 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 , були передані ОСОБА_1 у власність.

Апеляційний суд не надав оцінки зазначеним доказам, не встановив чи підтверджують вони набуття права власності ОСОБА_1 на спірне майно.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 у справі № 367/6105/16-ц (провадження № 14-381цс18) зроблено висновок, що:

«сплив позовної давності, про застосування якої було заявлено стороною у справі, є самостійною підставою для відмови в позові. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що:

«для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). У випадку підтвердження під час нового розгляду справи підставності заявлених позовних вимог суд апеляційної інстанції має дослідити питання перебігу позовної давності за кожною вимогою і щодо кожного з відповідачів, які заявили про її застосування, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у пунктах 138-140 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 і в пункті 96 постанови від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц».

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_3 у запереченні на позовну заяву (Т. 1, а. с. 91-96) та ОСОБА_2 у запереченні на позовну заяву (Т. 1, а. с. 115) заявили про застосування наслідків спливу позовної давності. Проте суд апеляційної інстанції при частковому задоволенні позовних вимог не надав оцінки зазначеним заявам відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності.

Таким чином суд апеляційної інстанції: не дослідив умови договору № 1 про інвестування будівництва від 20 жовтня 2003 року, укладеного між ОСОБА_1 та ПФ «Віктор» (Т. 1, а. с. 97), не визначив чи містяться у цьому договорі положення договору про спільну діяльність, не встановив чи підтверджено набуття права власності ОСОБА_1 , не розглянув заяви відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене рішення ухвалене без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Оскільки оскаржене рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, то підстави для поновлення його виконання відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року скасувати.

Передати справу № 199/4801/16-ц на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Н. О. Антоненко

І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков