Постанова

Іменем України

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 585/2907/16-ц

провадження № 61-20038св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Роменська виправна колонія управління Державної пенітенціарної служби України в Сумській області (№ 56),

розглянув у судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року в складі судді Глущенко Є. Д. та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Ткачук С. С., Лузан Л. В., Рибалки В. Г.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Роменської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Сумській області (№56) (далі - Роменська виправна колонія) про зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання у Роменській виправній колонії з 04 травня 2005 року.

28 жовтня 2010 року відповідач притягнув його до відповідальності. 25 січня 2013 року відповідач надав суду дві довідки, за змістом яких стягнення на нього було накладено на підставі матеріалів, що зберігаються в особовій справі, зокрема пояснень ОСОБА_2 . Ознайомившись з ними, ОСОБА_1 виявив, що вказаною особою надано пояснення про розмову когось із засуджених з начальником відділення на підвищених тонах. Вважає, що інформація в поясненнях є недостовірною, тому оскаржував її в суді, однак рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено, оскільки вказані пояснення не містять його прізвища. На думку позивача, вказані пояснення безпідставно зберігаються в його особовій справі, відповідач з їх змістом його не ознайомив.

25 жовтня 2010 року та 27 травня 2016 року ОСОБА_1 звертався до адміністрації виправної колонії з проханням вилучити з матеріалів його особової справи письмові пояснення ОСОБА_2 , однак йому було відмовлено.

Позивач вважає, що зберігання в особовій справі вказаного документу, який містить недостовірну інформацію, на підставі якої його притягнули до відповідальності, є протиправним, створює для нього негативні наслідки, призводить до упередженого ставлення до нього як до засудженого під час відбуття покарання, завдає йому моральні страждання.

ОСОБА_1 просив зобов`язати відповідача вилучити з його особової справи письмові пояснення ОСОБА_2 від 25 жовтня 2010 року як такі, що зберігаються в цій справі без законних підстав, порушують його немайнове право, та стягнути у відшкодування моральної шкоди 8 000,00 грн, завданої внаслідок створення, зберігання та поширення недостовірної інформації, викладеної у письмових поясненнях засудженого ОСОБА_2 .

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 16 грудня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що позивачем не доведено порушення його немайнового права через зберігання в його особовій справі пояснень ОСОБА_2 ОСОБА_1 не доведено та в матеріалах справи відсутні докази про поширення відомостей, що містяться в письмових пояснень засудженого ОСОБА_2 від 25 жовтня 2010 року, та настання у зв`язку з цим моральних страждань.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У січні 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник вказує, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки його доводам. Крім того, суд першої та апеляційної інстанцій проігнорували його клопотання про витребування доказів, відповідних ухвал не постановляли.

На переконання позивача, його справа під час апеляційного провадження розглянута неповноважним судом, оскільки ухвала апеляційного суду від 29 листопада 2016 року постановлена судом в складі колегії суддів: Ткачук С. С., Єльченко О. Ю., Попруги С. В., а ухвала цього ж суду від 16 грудня 2016 року в складі колегії суддів: Ткачук С. С., Рибалки В. Г., Лузан Л. В., хоча фактично справа розглянута судом в складі колегії суддів: Ткачук С. С., Криворотенко В. І., Рибалки В. Г., що підтверджується відеозаписом судового засідання від 16 грудня 2016 року.

Відзив/заперечення на касаційну скаргу

У березні 2017 року на адресу суду від Роменської виправної колонії надійшли заперечення на касаційну скаргу, в якому вказано, що доводи касаційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними, ОСОБА_1 поданням безпідставного позову в цій справі намагається надати доказам, які містяться в матеріалах особової справи позивача, статусу недостовірних та вилучити їх з особової справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 .

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 23 квітня 2018 року справа передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду. Крім того, вказаною ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про його участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.

Суди встановили, що ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі та відбуває покарання у Роменській виправній колонії, де на нього заведена особова справа, яка є основним обліковим документом, в якій відображається процес відбуття покарання засудженою особою.

У письмових поясненнях ОСОБА_2 , які зберігаються у особовій справі, викладено обставини, які відбулись 25 жовтня 2010 року близько 15 години 30 хвилин під час обходу начальником відділення камер, коли засуджений (без зазначення прізвища) з камери напроти чи десь поблизу, розмовляв на підвищених тонах з начальником відділення.

За допущене порушення режиму тримання, а саме нетактовну поведінку, засудженому ОСОБА_1 28 жовтня 2010 року оголошено «попередження» начальником відділення соціально-психологічної служби Ганзею Є. О., яке не оскаржувалось.

Рішення про вжиття заходів стягнення було прийнято із врахуванням рапортів працівників виправної колонії та пояснень засуджених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 ОСОБА_5 , які відбувають покарання в одній виправній колонії разом з позивачем.

Як підтвердив представник виправної колонії в судовому засіданні суду першої інстанції, пояснення ОСОБА_2 враховані як непрямий доказ нетактовної поведінки позивача.

Заявляючи вимоги про захист порушеного немайнового права шляхом вилучення із його особової справи пояснень ОСОБА_2 , позивач наполягав, що їх створення та збереження у справі як одного з документів, на підставі яких вирішено питання про вжиття заходів стягнення відбувається без законних підстав та є поширенням проти нього недостовірної інформації, як такої, що може бути використана у подальшому при формуванні характеристики засудженого під час відбуття покарання, внаслідок чого йому завдана моральна шкода.

Згідно статті 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним.

У статті 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.

Суди встановили, що позивачем не доведено про порушення його немайнового права через зберігання в його особовій справі пояснень ОСОБА_2 .

Відповідно до частини першої, пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Аналіз положень статей 11 та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.

Суди встановили, що відсутні необхідні умови для виникнення зобов`язання щодо компенсації моральної шкоди.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин суди обгрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої та апеляційної інстанцій проігнорували його клопотання про витребування доказів, відповідних ухвал не постановляли, є необгрунтованими. Оскільки згідно журналу судового засідання від 29 вересня 2016 року клопотання позивача вирішено під час судового засідання шляхом постановлення ухвал, які занесено до журналу судового засідання. Письмові клопотання щодо долучення до справи судових рішень було відхилено через неможливість їх прочитати та відсутності інформації про набрання ними законної сили. Інших клопотань позивачем не заявлялось.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про розгляд справи неповноважним судом апеляційної інстанції з таких підстав.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 листопада 2016 року визначено колегію в складі суддів: Ткачук С. С. (суддя-доповідач), Ільченко О. Ю., Попруги С.В.

На підставі подання судді Ткачук С. С. від 09 грудня 2016 року, відповідно до розпорядження керівника апарату апеляційного суду Сумської області № 1995 від 12 грудня 2016 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справ між суддями, суддю Попругу С. В., у зв`язку з припиненням повноважень судді, замінено суддею Рибалко В. Г.(а.с. 135-137).

На підставі подання судді Ткачук С. С. від 16 грудня 2016 року, відповідно до розпорядження керівника апарату апеляційного суду Сумської області № 2045 від 16 грудня 2016 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справ між суддями, суддю Ільченко О. Ю., у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, замінено суддею Лузан Л. В.

Таким чином, апеляційний суд в складі колегії суддів: Ткачук С. С., Лузан Л. В., Рибалки В. Г. є повноважним, саме в такому складі суд апеляційної інстанції постановив оскаржувану ухвалу, що підтверджується звукозаписом та відеозаписом судового засідання від 16 грудня 2016 року, тому доводи позивача в цій частині є необґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 29 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Сумської області від 16 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді І. О. Дундар

В. І. Журавель

Є. В. Краснощоков

М. М. Русинчук