Справа № 466/3464/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Глинська Д.Б.
Провадження № 22-ц/811/654/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні представника відповідача Військової прокуратури Західного регіону України - Гарбарука В.А., представника позивача ТзОВ «ПОФ «Ірбіс»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Військової прокуратури Західного регіону України на рішення Шевченківського районного суду м.Львова в складі судді Глинської Д.Б. від 08 червня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" до Військової прокуратури Західного регіону України про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 08 червня 2017 року позов задоволено. Визнано недостовірною та такою, що принижує ділову репутацію Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс», інформацію, що була поширена Військовою прокуратурою Західного регіону України 17 березня 2016 року через мережу Інтернет, а саме на інтернет - сторінці http://www.vpzhr.gp.gov.ua/ua/news.html? m=publications& t=rec&id=170889&fp=30 у статті під назвою «За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки, а саме:

- « … За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки…»

- « … у 2012 році за вказівкою тодішнього Міністра оборони ОСОБА_5 між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Приватною охоронною фірмою «Ірбіс»…укладено договір оренди нерухомого військового майна …»

- «… у тому числі - озеро площею понад 7га за суму, що не перевищує чотири тисячі гривень у місяць..»

- «…нежитлове приміщення МО України з моменту заключення оренди охоронною структурою не використовується, перебуває у занедбаному стані та потребує реконструкції, що суттєво порушує умови договору. Фактично земельна ділянка площею 29,3га та озеро МО України використовуються у якості бази відпочинку для задоволення власних потреб орендаря…»

- «…охоронною фірмою самовільно споруджено штучний острів…»

- «…По периметру указана територія незаконно закрита огорожею та перебуває під воєнізованою охороню…»

- «…заявлено позов про розірвання договору оренди, усунення перешкод у користуванні військовим майном…»

Зобов'язано Військову прокуратуру Західного регіону України у місячний строк після набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію про товариство з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс», розповсюджену 17 березня 2016 року через мережу Інтернет, а саме Інтернет - сторінку Військової прокуратури Західного регіону України http://www.vpzhr.gp.gov.ua/ua/news.html?m=publications& t=rec&id=170889&fp=30 таким самим способом, шляхом розміщення на Інтернет - сторінці Військової прокуратури Західного регіону України http://www.vpzhr.gp.gov.ua, відповідного спростування наступного змісту:

«СПРОСТУВАННЯ»

Військова прокуратура Західного регіону України заявляє, що інформація, яка була поширена про Товариство з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» у статті під назвою «За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки» від 17 березня 2016 року за посилання http://www.vpzhr.gp.gov.ua/ua/news.html? m=publications&

t=rec&id=170889&fp=30 про те, що

- « … За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки…» - є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності;

- « … у 2012 році за вказівкою тодішнього Міністра оборони ОСОБА_5 між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Приватною охоронною фірмою «Ірбіс»…укладено договір оренди нерухомого військового майна …»- є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності;

- «… у тому числі - озеро площею понад 7га за суму, що не перевищує чотири тисячі гривень у місяць..» - є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності;

- «…нежитлове приміщення МО України з моменту заключення оренди охоронною структурою не використовується, перебуває у занедбаному стані та потребує реконструкції, що суттєво порушує умови договору. Фактично земельна ділянка площею 29,3га та озеро МО України використовуються у якості бази відпочинку для задоволення власних потреб орендаря…»- є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності;

- «…охоронною фірмою самовільно споруджено штучний острів…»- є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності;

- «…По периметру указана територія незаконно закрита огорожею та перебуває під воєнізованою охороню…»- є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності;

- «…заявлено позов про розірвання договору оренди, усунення перешкод у користуванні військовим майном…»- є недостовірною та такою, що не відповідає дійсності.

Стягнуто з Військової прокуратури Західного регіону України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» 2756,02 грн. (дві тисячі сімсот п'ятдесят шість гривень дві копійки) витрат по оплаті судового збору.

Дане рішення оскаржила Військова прокуратура Західного регіону України.

В своїй апеляційній скарзі просять рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Вважають рішення незаконним, прийнятим з порушенням норм матеріального права, а тому таким, що підлягає скасуванню. Зазначають, що під час прийняття рішення судом не враховано надані заперечення та докази на підтвердження достовірності інформації, опублікованої 17 березня 2016 року на офіційному веб-сайті прокуратури регіону, що підтверджували її на той момент. Також, судом не враховано, що під час затвердження у 2009 та 2011 роках Міністром оборони України указаного переліку щодо нерухомого майна, яке в подальшому передано в оренду ТОВ «Ірбіс», у ньому не визначалась ані площа земельної ділянки, ані площа озера, яке на ній розташовано. Таким чином, саме в укладеному між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Ірбіс» 31 травня 2012 року договорі оренди №7 визначено площу 29,3 га земельної ділянки, яку необхідно передати орендарю для досягнення мети оренди. Вказують, що у даний період Міністерство оборони України очолював ОСОБА_5, тобто площу земельної ділянки на якій також розміщена водойма, визначено не під час затвердження вказаного переліку, а при укладенні даного договору. Також, судом не взято до уваги, що 17 березня 2016 року першим заступником військового прокурора Львівського гарнізону підписано позов, адресований господарському суду Львівської області в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району до ТзОВ «Ірбіс» про визнання недійсним договору оренди нерухомого майна. У подальшому 30 березня 2016 року ухвалою господарського суду Львівської області порушено провадження у справі №914/830/16 за вказаним позовом та призначено її до розгляду, отже інформація в частині заявлення цього позову підлягала б спростуванню у випадку взагалі його відсутності та/або неподачі до суду, однак в день публікації оспорюваної інформації позов підписано, 18.03.2016 року зареєстровано, а в подальшому відправлено адресату. Крім цього, звертають увагу на те, що судом взято до уваги акт обстеження орендованого нерухомого військового майна від 30 серпня 2016 року, тобто більш ніж через пів року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів позовної заяви, заперечення на позовну заяву, апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, а також усних та письмових заяв та пояснень учасників справи (їх предстаників) у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 10-11, 58-61, 94, 277, 297, 299, ч. 2 статті 13, ч.1 ст. 91 ЦК України, ст. 3, ст. 32 Конституції України, п. 4, п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року, ст. 2, ч. 2 статті 29, ст.ст. 1, 30 Закону України «Про інформацію», рішення ЄСПЛ у справі «Фельдек проти Словаччини» від 12 липня 2001 року та задовольняючи позов, - виходив з того, що ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» є юридичною особою, належним чином зареєстрованою згідно з законодавством України та здійснює діяльність, зокрема, у сфері надання охоронних послуг відповідно до Ліцензії МВС України на охоронну діяльність, забезпечуючи при цьому, безпекові та інші питання функціонування Футбольного Клубу «Карпати» (Львів). Встановлено, що 17 березня 2016 року на офіційному сайті військової прокуратури Західного регіону України у публікації під назвою «За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки» поширено інформацію відносно ТзОВ «ПОФ «Ірбіс». Дана недостовірна інформація розміщена в мережі Інтернет за посиланням: http://www.vpzhr.gp.gov.ua/ua/news.html?m=publications&t=rec&id=170889&fp=30. В тексті згаданої вище публікації (новини, повідомлення) зазначено наступні відомості:

- «... За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» ЗО га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки...»

- «... у 2012 році за вказівкою тодішнього Міністра оборони ОСОБА_5 між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Приватною охоронною фірмою «Ірбіс» ... укладено договір оренди нерухомого військового майна...»

- «... у тому числі - озеро площею понад 7 га за суму, що не перевищує чотири тисячі гривень у місяць...»

- «... нежитлове приміщення МО України з моменту заключения оренди охоронною структурою не використовується, перебуває у занедбаному стані та потребує реконструкції, що суттєво порушує умови договору. Фактично земельна ділянка площею 29.3 га та озеро МО України використовуються у якості бази відпочинку для задоволення власних потреб орендаря охоронною фірмою самовільно споруджено штучний острів»

- «... по периметру указана територія незаконно закрита огорожею та перебуває під воєнізованою охороною...»

- «... заявлено позов про розірвання договору оренди, усунення перешкод у користуванні військовим майном...». 31 травня 2012 року між Яворівською Квартирно - експлуатаційною частиною та ТОВ «ПОФ «Ірбіс» було укладено договір №7 оренди нерухомого майна - нежитлових приміщень в будівлі №5 військового містечка № 35, розташованого в Старицькому гарнізоні за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Верещиця. Предмет оренди за цим договором був включений до відповідного «Переліку нерухомого військового майна, яке без заподіяння шкоди обороноздатності держави, бойовій та мобілізаційній готовності військ пропонується до передачі в оренду уповноваженими органами військового управління в Міністерстві оборони України та Збройних силах України» ще у 2009 році, з уточненням (доповненням) площі об'єкта у 2011 році. Зазначені переліки у свій час затверджувались відповідно: т.в.о. міністра оборони ОСОБА_6 - у 2009 році та міністром оборони ОСОБА_7 - у 2011 році. Договір оренди укладений на визначений строк - з 31 травня 2012 року по 25 травня 2015 року, який в подальшому Додатковим договором № 1 від 25.05.2105 року, був продовжений до 20 травня 2018 року включно. Водойма на території військового містечка № 35, де знаходиться орендоване позивачем військове майно, не є предметом Договору оренди. Орендна плата визначалася, виходячи з експертної оцінки вартості майна (остання виготовлялась двічі - перед укладенням Договору оренди та при продовженні строку його дії, з погодженням регіональним відділенням Фонду державного майна України та з коригуванням відповідно до рівня інфляції. Слід зазначити, що окрім орендної плати за Договором оренди Позивач сплачує орендодавцеві компенсацію земельного податку, з визначеною законодавством ставкою. З матеріалів справи вбачається, що Господарським судом Львівської області розглядалася справа за позовом першого заступника військової прокуратури Львівського гарнізону в інтересах держави в особі Міністерства оборони України та Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району до товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «ІРБІС» про визнання недійсним договору оренди від 31.05.2012 року № 7 та додаткового договору оренди від 25.05.2015 року № 1 з моменту їх укладення і застосування наслідків недійсності договору. Рішенням Господарського суду Львівської області. від 26 липня 2016 року, яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 05 жовтня 2016 року, у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Вищого господарського суду України від 22 лютого 2017 року рішення Господарського суду Львівської області від 26 липня 2016 року та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 05 жовтня 2016 року залишено без змін, а касаційну скаргу заступника військового прокурора Львівського гарнізону без задоволення У постанові Львівського апеляційного господарського суду від 05 жовтня 2016 року встановлено, що твердження військового прокурора Львівського гарнізону про те, що нежитлові споруди (будівля) взагалі не використовується і прийшли у непридатний стан спростовуються матеріалами справи, зокрема, Актом обстеження орендованого нерухомого військового майна від 30 серпня 2016 року, який затверджено ТВО начальника територіального квартирно - експлуатаційного управління 31 серпня 2016 року. Крім того, у постанові Львівського апеляційного господарського суду від 05 жовтня 2016 року зазначено, що покликання військового прокурора Львівського гарнізону на використання орендарем водойми в порушення вимог ст. 51 Водного кодексу України без укладення договору оренди водойми, не підтверджені належними та допустимими доказами. У судовому засіданні представник позивача пояснив, що штучний острів на водоймі ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» не споруджувався, він існував на момент укладення договору оренди. Територія орендарем огорожею не закривалась, огорожа існувала за довго до укладення Договору оренди, вона не є власністю орендаря (є державною власністю, перебуває на обліку Яворівської КЕЧ), підтримується позивачем у функціональному стані. Суд вважав доведеним факт поширення військовою прокуратурою Західного регіону України інформації відносно позивача ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» через мережу Інтернет, а саме сторінку Інтернет - видання http://www.vpzhr.gp.gov.ua. Представник відповідача у судовому засіданні ствердив, що опублікована інформація відповідає відомостям, які містяться у протоколах допиту свідків, протоколі огляду місця події та листах. Відомості у поширеній інформації не є оціночними судженнями. Діючим цивільним законодавством закріплена презумпція добропорядності особи. Негативною належить вважати інформацію, у якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті, тощо). Спростування інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про підставність позовних вимог, оскільки поширена інформація не відповідає дійсності, така є негативною, недостовірною і порушує особисті немайнові права позивача, які підлягають судовому захисту з наданням можливості реалізувати право на відповідь та спростувати зазначену інформацію. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов ТОВ «ПОФ «Ірбіс» є підставним та його слід задовольнити.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини, які суд вважав встановленими не доведені.

У квітні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» ( далі - ТОВ «ПОФ «Ірбіс», позивач) пред'явило в суд позов до військової прокуратури Західного регіону України про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації.

В обгрунтування позовних вимог зазначало про те, що ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» є юридичною особою, належним чином зареєстрованою згідно з законодавством України та здійснює діяльність, зокрема, у сфері надання охоронних послуг, забезпечуючи при цьому, безпекові та інші питання функціонування Футбольного Клубу «Карпати» (Львів). 17 березня 2016 року на офіційному сайті військової прокуратури Західного регіону України у публікації під назвою «За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки» поширено недостовірну інформацію відносно ТзОВ «ПОФ «Ірбіс». Дана недостовірна інформація розміщена в мережі Інтернет за посиланням:http://www.vpzhr.gp.gov.ua/ua/news.html?m=publications&t=rec&id=170889&fp=30.

Вважає, що в тексті згаданої вище публікації (новини, повідомлення) зазначено наступні відомості які є недостовірними, такими, що не відповідають обставинам об'єктивної дійсності, є перекрученими чи спотвореними:

- «... За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки...»;

- «...у 2012 році за вказівкою тодішнього Міністра оборони ОСОБА_5 між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Приватною охоронною фірмою «Ірбіс» ... укладено договір оренди нерухомого військового майна...»;

- «...у тому числі - озеро площею понад 7 га за суму, що не перевищує чотири тисячі гривень у місяць...»;

- «... нежитлове приміщення МО України з моменту заключения оренди охоронною структурою не використовується, перебуває у занедбаному стані та потребує реконструкції, що суттєво порушує умови договору. Фактично земельна ділянка площею 29.3 га та озеро МО України використовуються у якості бази відпочинку для задоволення власних потреб орендаря охоронною фірмою самовільно споруджено штучний острів»;

- «... по периметру указана територія незаконно закрита огорожею та перебуває під воєнізованою охороною...»;

- «... заявлено позов про розірвання договору оренди, усунення перешкод у користуванні військовим майном...».

Тобто, військовою прокуратурою Західного регіону України 17 березня 2016 року поширено недостовірну інформацію, поширено її про ТзОВ «ПОФ «Ірбіс», і така інформація спричиняє шкоду діловій репутації ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» з огляду на таке.

Твердження «... За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна Фірма «приватизувала» 30га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки...» є недостовірним.

Твердження «...у 2012 році за вказівкою тодішнього Міністра оборони ОСОБА_5 між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Приватною охоронною Фірмою «Ірбіс» (м. Львів, вул. Липова Алея, 5) укладено договір оренди нерухомого військового майна...» є недостовірним.

Договір № 7 оренди нерухомого військового майна - нежитлових приміщень в будівлі № 5 військового містечка № 35, розташованого в Старицькому гарнізоні за адресою: Львівська область, Яворівський район, с. Верещиця укладений 31 травня 2012 року між Яворівською Квартирно- експлуатаційною частиною та ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» (далі - Договір оренди). Предмет оренди за цим договором був включений до відповідного «Переліку нерухомого військового майна, яке без заподіяння шкоди обороноздатності держави, бойовій та мобілізаційній готовності військ пропонується до передачі в оренду уповноваженими органами військового управління в Міністерстві оборони України та Збройних силах України» ще у 2009 році, з уточненням (доповненням) площі об'єкта у 2011 році. Зазначені переліки у свій час затверджувались відповідно: т.в.о. міністра оборони ОСОБА_6 - у 2009 році та міністром оборони ОСОБА_7 - у 2011 році. ОСОБА_5 перебував на посаді Міністра оборони України з 08 лютого 2012 року по 24 грудня 2012 року. Як посадова особа Міністр оборони України діє у межах повноважень, визначених Конституцією та Законами України, Положенням «Про Міністерство оборони України», затвердженим Указом Президента України від 06.04.2011р. № 406/2011. Цими чи іншими документами не передбачено прийняття участі міністра у процедурі укладення договору оренди військового майна на будь-якому з етапів після затвердження відповідного Переліку. Висновки відповідача про нібито «вказівку» чи «сприяння» «тодішнього Міністра оборони ОСОБА_5А» є повністю надуманими та такими, що не підтверджуються жодним доказом, тому вважає, що наведене вище твердження відповідача є недостовірним. Договір оренди укладений на визначений строк - з 31 травня 2012 року по 25 травня 2015 року (3 роки), який в подальшому Додатковим договором № 1 від 25 травня 2015 року, був продовжений до 20 травня 2018 року включно, а тому вважає, що наведене вище твердження відповідача є недостовірним. Договір оренди не передбачає будь-яких умов зміни власності на майно, тим більше - «приватизації». Тому вважає, що відповідне твердження відповідача є недостовірним. Твердження «... у тому числі - озеро площею понад 7 га за суму, що не перевищує чотири тисячі гривень у місяць...» є недостовірним. Водойма на території військового містечка №35, де знаходиться орендоване ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» військове майно, не є предметом Договору оренди. Відповідно до мети оренди (розміщення рибних господарств) ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» вживає заходів для підготовки зазначеної водойми для ведення у подальшому на ній рибогосподарської діяльності згідно з вимогами чинного законодавства. Наразі будь-які угоди стосовно водойми не укладалися. Щодо орендної плати, то зазначає, що у процесі укладення договору відбулась стандартна для таких випадків процедура визначення та погодження її розміру - виходячи з експертної оцінки вартості майна (остання виготовлялась двічі - перед укладенням Договору оренди та при продовженні строку його дії), з погодженням регіональним відділенням Фонду державного майна України та з коригуванням відповідно до рівня інфляції. Зазначає, що окрім орендної плати за Договором оренди ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» сплачує орендодавцеві компенсацію земельного податку, з визначеною законодавством ставкою. Найменша сума фактично сплаченої орендної плати за період дії Договору оренди це - 4 601,45 грн. (за серпень 2012 року), найбільша - 11 782,75 грн. (за лютий 2016 року). Таким чином, вважає, що вищевказане твердження відповідача є недостовірним. Твердження «... нежитлове приміщення МО України з моменту заключения оренди охоронною структурою не використовується, перебуває у занедбаному стані та потребує реконструкції. що суттєво порушує умови договору. Фактично земельна ділянка площею 29.3 га та озеро МО України використовуються у якості бази відпочинку для задоволення власних потреб орендаря...» є недостовірним. Твердження «... охоронною фірмою самовільно споруджено штучний острів...» є недостовірним. Твердження «... По периметру указана територія незаконно закрита огорожею та перебуває під воєнізованою охороною...» є недостовірним. Штучний острів на водоймі ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» не споруджувався, він існував на момент укладення Договору оренди. Територія ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» огорожею не закривалась, огорожа існувала за довго до укладення Договору оренди, вона не є власністю орендаря (є державною власністю, перебуває на обліку Яворівської КЕЧ), підтримується ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» у функціональному стані. Перебування на наданій у користування території працівників (зокрема - штатних працівників охорони, з відповідними розпізнавальними знаками на формі) та інших осіб, які мають відношення до ТзОВ «ПОФ «Ірбіс», жодним чином не вказують на порушення чинного законодавства. Отже, вважає, що вказані твердження відповідача є недостовірними. Твердження «... заявлено позов про розірвання договору оренди, усунення перешкод у користуванні військовим майном...» є недостовірним. Відповідно до відомостей розміщених на офіційному ресурсі «Судова влада» в розділі «Інформація щодо стадій розгляду судових справ зазначено що позов Першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України, Яворівська квартирно-експлуатаційна частина району до ТзОВ «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» зареєстровано у Господарському суді Львівської області лише 28 березня 2016 року. З копії позову військової прокуратури Львівського гарнізону, що надійшла ТзОВ «ПОФ «Ірбіс» вбачається, що такий позов зареєстровано у військовій прокуратурі Львівського гарнізону 18 березня 2016 року та відправлено поштою 23 березня 2016 року. Таким чином, відомості про подання позову 17 березня 2016 року є недостовірними.

За ст. 94 ЦК України, юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Також, згіно п.3 Постанои Пленуму Верховного суду Украни №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», Вибір способу захисту особистого немайнового права, зокрема права на повагу до гідності та честі, права на недоторканість ділової репутації, належить позивачеві. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. У зв'язку з цим суди повинні брати до уваги, що відповідно до статті 275 ЦК ( 435-15 ) захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу, а також іншими способами відповідно до змісту цього права, способу його поширення та наслідків, що їх спричинило це порушення. До таких спеціальних способів захисту відносяться, наприклад, спростування недостовірної інформації та/або право на відповідь (стаття 277 ЦК), заборона поширення інформації, якою порушуються особисті немайнові права (стаття 278 ЦК) тощо.

Крім цього, за п.5 Постанови, Відповідно до статей 94, 277 ЦК ( 435-15 ) фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію.

Окрім цього за п. 15 цієї Постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи. Проте судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК ( 435-15 ) негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила.

Окремо за п. 19 Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" ( 2657-12 ) оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК ( 435-15 ) не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК ( 435-15 ) та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") ( 3759-12 ) у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Перевіряючи доводи учсників справи в контексті вказаних вимог закону та їх роз'яснень судом касаційної інстанції колегія суддів зробила такі висновки.

Щодо процесуальних питань, то перше питання, яке було вирішено колегією це питання про те чи підлягає дана справа розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» з урахуванням положень статті 15 ЦПК та положень статей 1, 12 ГПК справи про захист гідності, честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки характер спірних правовідносин є цивільно-правовим, незалежно від суб'єктного складу, за винятком справ про захист ділової репутації між юридичними особами та іншими суб'єктами підприємницької діяльності у сфері господарювання та іншої підприємницької діяльності, що розглядаються у порядку господарського судочинства. Справи про захист гідності, честі та ділової репутації розглядаються в порядку цивільного судочинства і в тому випадку, коли стороною є органи державної влади та/або органи місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень).

Колегія суддів зважаючи на характер правовідносин, що виникли між сторонами вважала, що дана справа не є спором між двома господарюючими суб'єктами, а навпаки спором юридичної особи із органом державної влади, оскільки спір виник саме із діяльності відповідача як державного органу, а саме публікація, якої стосується спір, була висвітлена на офіційній інтернет сторінці відповідача, як державного органу та висвітлення такої мало місце від імені прес-служби вказаного органу на виконання вимог спеціальних законів (Закону України «Про прокуратуру» ст. 6, Закону України «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевго самоврядування в Україні засобами масової інформації»), а також наказу Генеральної прокуратури України «Про організацію інформування суспільства щодо діяльності органів прокуратури України 3218 від 18.09.2015 року з метою інформування суспільства про певний факт діяльності відповідача.

Тому зданий спір, незважаючи на суб'єктний склад підлягав розгляду в порядку цивільного судочинства.

Вказане також відповідає вимогам п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року за яким відкриваючи провадження у справі, суд має з'ясувати, за правилами якого судочинства підлягає розгляду заява. При цьому слід виходити з компетенції суду щодо розгляду цивільних справ, зазначеної в статті 15 ЦПК, та враховувати положення статей 1, 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК). Оскільки характер спірних правовідносин є цивільно-правовим (незалежно від суб'єктного складу), то всі справи зазначеної категорії підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, за винятком справ про захист ділової репутації між юридичними особами та іншими суб'єктами підприємницької діяльності у сфері господарювання та іншої підприємницької діяльності, що розглядаються в порядку господарського судочинства. Справи зазначеної категорії не можуть розглядатися за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), оскільки такі спори не мають публічно-правового характеру, навіть якщо стороною в ньому виступає суб'єкт владних повноважень.

Та, крім цього, вказане не суперечить змісту абз. 10 п.п. 3.2 п.3 Постанови Пленуму Вищого Господарського Суду України №10 від 24.10.2011 року «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам».

Друге істотне процесуальне питання яке постало під час розгляду справи - питання належності відповідача, необхідності залучення до участі у справі співвідповідача.

Так, відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Якщо позов пред'явлено про спростування інформації, опублікованої в засобах масової інформації, то належними відповідачами є автор і редакція відповідного засобу масової інформації чи інша установа, що виконує її функції, оскільки згідно зі статтею 21 Закону про пресу ( 2782-12 ) редакція або інша установа, яка виконує її функції, здійснює підготовку та випуск у світ друкованого засобу масової інформації. У разі, коли редакція друкованого засобу масової інформації не має статусу юридичної особи, належним відповідачем є юридична особа, структурним підрозділом якої є редакція. Якщо редакція не є структурним підрозділом юридичної особи, то належним відповідачем виступає засновник друкованого засобу масової інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації.

Також за п. 10-12 Постанови, якщо позивач заявляє вимоги до одного з належних відповідачів, які спільно поширили недостовірну інформацію, суд вправі залучити до участі у справі іншого співвідповідача лише у разі неможливості розгляду справи без його участі (статті 32, 33 ЦПК) ( 1618-15 ). Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК ( 1618-15 ). У разі поширення такої інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК) ( 1618-15 ). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані відповідно до положень ЦПК ( 1618-15 ) в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Якщо недостовірна інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів судам слід керуватися нормами, що регулюють діяльність засобів масової інформації.

Як вказано вище та вбачається із матеріалів спарви та не оспорювалось та не спростовано учасниками справи, - інформація, про спростування якої, як недостовірної, просить позивач, - була поширена прес-службою відповідача, від імені відповідача та на інтернет сайті, який належить відповідачу.

Доказів про те, що сайт належить будь-якій іншій особі, зокрема, Генеральній прокуратурі України, відповідачем не подано, належність же такого сайту саме відповідачу та подання спірної інформації саме від імені відповідача підтверджується тим фактом, що сайт, на якому була розміщена інформація є офіційним сайтом відповідача (про що йдеться на самому сайті, не заперечувалось відповідачем та підтверджено в листі Геннеральної прокуратури України на запит суду (Т.2 а.с. 43-44), хоч такий і належить до веб-порталу (групи сайтів) Генеральної прокуратури. Крім цього, як вбачається із копій договору з технічної підтримки Веб-сайту з додатками, що укладався відповідачем (Т.2 а.с. 20-31) у такому відповідач діє як окрема особа - замовник, основним представництвом якого є сайт, тобто як особа, яка володіє правами на сайт та вирішує питання його наповнення та технічного обслуговування.

Що стосується спору по суті, то, як вбачається із наведеного вище, позивач звернувся до суду з вимогами про спростування, на його думку, недостовірної інформації, розміщеної на офіційному веб сайті відповідача в мережі інтеренет, як спосіб захисту ділової репутації.

При цьому позивачем виокремлено певні частини офіційної публікації на інтернет сайті відповідача, у розділі «Новини та публікації» від 17.03.2016 року під назвою: «За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки», як, на їх думку, недостовірна інформація.

Однак, на думку колегії суддів, вказану «публікацію-новину» не слід вважати офіційним докуметом, актом, рішенням, довідкою вдповіддю на інформаційний запит, тощо державного органу, який (яке) має певну усталену структуру документа із окремими елементами, які несуть певне інформаційне, роз'яснювальне навантаження, яким встановлені певні факти, обставини і тд., - через що кожну із цих частин слід було б вважати окремим джерелом певної конкретної інформації певного типу. Навпаки, вказане повідомлення по своїй структурі є до певної міри публіцистичним твором (по типу новинної статті) у якому певна, наявна у державного органу, інформація, - подається у публіцистичному стилі. Тобто інформація в змішаному виді із оціночними судженями (висловами у переносному значенні, з перебільшенням, тощо), з метою не просто подачі певних даних, а з метою також сформувати певну думку у оглядачів такої інформації щодо певних фактів, подій, та ін.; передачі певного підтексту при подачі певної інформації з оціночними судженнями; висвітлення свого бачення тієї чи іншої події, того чи іншого факту; певної оцінки тих чи інших дій, рішень, вчинків певних осіб, що пов'язано, також, і з дільністю відповідача (державного органу) та виконанням ним своїх функцій. Можна сказати, що при виготовленні повідомлень відповідачем, зокрема, і спірного, дійсній (наявній у відповідача, як державного органу) інформації надається певне забарвлення через оціночні судження та формат викладу.

Тому, інформацію, яка викладена у спірному повідомленні у певному варіативному викладі не можна виокремити чи розділити на частини, як це зроблено позивачем, оскільки, як вказано вище спірне повідомлення є цілісним, конкретним новинно-публіцистичною працею (твором, дослідженням) із своїми правилами викладу, метою, ціллю викладу, тощо.

Так, згідно Академічного тлумачного словника української мови (http://sum.in.ua/s/publicystyka) - Публіцистика - Рід літератури, що висвітлює актуальні проблеми сучасності; сукупність літературних творів цього роду, а також - відбиття актуальних проблем сучасності у творах інших родів літератури.

Також згідно інтернет ресурсу Вікіпедія https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9F%D1%83%D0%B1%D0%BB%D1%96%D1%86%D0%B8%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%BA%D0%B0) публіцистика (з латини publicum - "громадськість") - напрям літературної і журналістської творчості, який дієво досліджує, узагальнює і трактує з власного погляду важливі суспільно-політичні питання та інші виклики суспільства, з метою впливу на суспільну думку та існуючі політичні інститути, використовуючи при цьому засоби логічного мислення та емоційного впливу (Феномен публіцистики: проблема дефініційї- ОСОБА_8, Науковий вісник Львівського університету, 2007).

Також, відповідно до інтернет ресурсу Вікіпедія, Стаття (журналістика) - це жанр журналістики, в якому автор ставить завдання проаналізувати суспільні ситуації, процеси, явища, перш за все з точки зору закономірностей, що лежать в їх основі.

Такому жанру як стаття властива ширина практичних узагальнень, глибокий аналіз фактів і явищ, чітка соціальна спрямованість. У статті автор розглядає окремі ситуації як частину ширшого явища. Автор аргументує і вибудовує свою позицію через систему фактів.

У статті висловлюється розгорнута аргументована концепція автора або редакції з приводу актуальної соціологічної проблеми. Також в статті журналіст обов'язково повинен інтерпретувати факти (це можуть бути цифри, додаткова інформація, яка буде правильно розставляти акценти і яскраво розкривати суть питання).

Відмінним аспектом статті є її готовність. Якщо підготовлюваний матеріал так і не був опублікований (не вийшов в тираж, не набув поширення), то така праця відносити до статті некоректно. Швидше за все цю роботу можна назвати чернеткою або заготівлею. Тому метою будь-якої статті є поширення змісту в ній інформації. (https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%A1%D1%82%D0%B0%D1%82%D1%82%D1%8F_(%D0%B6%D1%83%D1%80%D0%BD%D0%B0%D0%BB%D1%96%D1%81%D1%82%D0%B8%D0%BA%D0%B0).

Стаття, ж відповідно до Академічного тлумачного словника української мови - Науковий або публіцистичний твір невеликого розміру в збірнику, журналі, газеті і т. ін. (http://sum.in.ua/s/stattja).

Публікація ж відповідно до згаданих джерел - це надання гласності будь-якій інформації (https://uk.wikipedia.org/wiki/%D0%9F%D1%83%D0%B1%D0%BB%D1%96%D0%BA%D0%B0%D1%86%D1%96%D1%8F) або друкування, видання якого-небудь твору, тексту.; те, що надруковано, видано; оголошення про що-небудь, надруковане десь.

Такий аналіз судом апеляційної інстанції до певної міри схожий і з практикою аналізу статей журналістів (якою до певної міри і слід вважати спірне повідомлення) у такій категорії справ Європейським судом з прав людини, зокрема у справі ТОВ «Інститут економічних реформ» проти України (заява №61561/08/ рішення від 2.06.2016 року.

Враховуючи вказане, виокремлення та піддання аналізу окремих фраз, слів чи речень як окремих даних не слід.

Хоча колегією суддів не заперечується певної інформативності такого повідомлення, тобто висвітлення у такому певних подій, обставин, фактів, що стосується позивача. Тому таке повідомлення у цілому не слід вважати оціночним судженням, зважаючи на джерело, яким, та від імені якого таке опубліковане, та мету публікації яку намагався переслідувати відповідач (повідомлення про певні події, вчинки, акти, тощо, які стали відомими відповідачу у зв'язку із їх діяльністю; інформування громадськості про свою діяльність на виконання функцій держави та своє бачення таких подій, фактів; формування певної думки з приводу конкретної події, фактів, про які йдеться, і тд.).

Тому, оцінюючи вцілому вказану новинну статтю-повідомлення, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.

По-перше інформативність статті, тобто дані які у певній публіцистичній формі (журналістика) викладені у статті, - повністю базуються на кокретних, зібраних відповідачем, на виконання його повноважень, даних, про які конкретно вказано у запереченні на позовну заяву та поясненнях по суті позову із долученням відповідних документів, на яких базується дане повідомлення (Т.1 а.с. 79-81, 115-118, 170-212).

А саме відповідачем наведено наступні спростування щодо тверджень позивача:

- так щодо тверджень:

- « … За сприяння Міністра оборони ОСОБА_5 приватна фірма «приватизувала» 30 га земель Міжнародного центру миротворчості та безпеки…»; -

- « … у 2012 році за вказівкою тодішнього Міністра оборони ОСОБА_5 між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Приватною охоронною фірмою «Ірбіс»…укладено договір оренди нерухомого військового майна …»; -

відповідачем зазначено, що саме в укладеному між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Ірбіс» 31 травня 2012 року договорі оренди № 7 визначено площу 29,3 га земельної ділянки, яку необхідно передати орендарю для досягнення мети оренди. саме в укладеному між Яворівською КЕЧ району та ТОВ «Ірбіс» 31 травня 2012 року договорі оренди № 7 визначено площу 29,3 га земельної ділянки, яку необхідно передати орендарю для досягнення мети оренди.У даний період 31 травня 2012 року Міністерство оборони України очолював ОСОБА_5, тобто площу земельної ділянки, на якій також розміщена водойма, визначено не під час затвердження вказаного Переліку (2009 та 2011 роки), а при укладенні даного договору. Отже, унаслідок неналежного контролю колишнім Міністром оборони України ОСОБА_5 за діяльністю підпорядкованих підрозділів, дотримання ними Земельного кодексу України, Законів України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», «Про використання земель оборони», «Про оренду землі», «Про рибне господарство, промислове рибальство та охорону водних біоресурсів» та інших, стало можливим укладення зазначеного договору та надання в користування, нібито для досягнення мети оренди, необгрунтованої площі земельної ділянки - 29,3 га, що становить весь розмір військового містечка № 35, на якій також розташовано озеро площею 13 га;

- «… у тому числі - озеро площею понад 7га за суму, що не перевищує чотири тисячі гривень у місяць..»; -

відповідачем вказано, що в частині орендної плати на момент укладення договору інформація підтверджується самим договором оренди № 7 від 31 травня 2012року - титульна сторінка містить надпис «3850 грн.», у п. 3.1. орендна плата встановлена на рівні 3850 грн., та ж сума міститься у розрахунку орендної плати - додатку № 6 до вказаного договору. Факт передачі та використання озера підтверджуються експлікацією військового містечка, загальна площа якого становить 29,3 га, на якому розташоване озеро, розділене дамбою. Крім того, ця інформація підтверджується протоколами допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, де зазначено, що «на вказаному військовому містечку знаходиться озеро загальною площею 13,4 га», а також листом ТОВ «Ірбіс» від 17 жовтня 2012 року № 16, де зазначено про те, що «для досягнення мети оренди, а також враховуючи необхідність комплексу робіт по приведенню водойми до придатного для використання за цільовим призначенням стану» та протоколом огляду місця події від 28 січня 2016 року за участю представника ТОВ «Ірбіс» де зазначено «проведено поглиблення водойми із переміщенням ґрунту у тіло дамб із їх розширенням, укріплено дамби бетонними плитами, проведено реконструкцію гідроспоруд»;

- «…нежитлове приміщення МО України з моменту заключення оренди охоронною структурою не використовується, перебуває у занедбаному стані та потребує реконструкції, що суттєво порушує умови договору. Фактично земельна ділянка площею 29,3га та озеро МО України використовуються у якості бази відпочинку для задоволення власних потреб орендаря…»,-

вказана інформація підтверджується протоколом огляду місця події від 28 січня 2016 року, де зазначено, що «за паркінгом розташована нежитлова будівля 2-х поверхів, котра перебуває в непридатному для користування стані» а також «В ході проведення огляду робіт капітального (реконструкції) характеру не виявлено. Будівля не експлуатується та підлягає ремонту.» (фото № 2-8 у фото таблиці до протоколу огляду місця події). Також, зазначена інформація підтверджується листом департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівські області від 9 березня 2016 року № 1013/6-1336-16, зокрема «На території вищезазначеної земельної ділянки було виявлено нежитлову 2-поверхову будівлю у задовільному технічному стані, яка не експлуатується»;

-«…охоронною фірмою самовільно споруджено штучний острів…»,-

вказана інвормація підтверджується листом ТОВ «Ірбіс» від 17 жовтня 2012 року № 16, де зазначено, що «В межах вищевказаної ділянки розміщена водойма з штучно створеним островом.»;-

- «…По периметру указана територія незаконно закрита огорожею та перебуває під воєнізованою охороню…»; -

вказвна інформація знаходить своє підтвердження у протоколі огляду місця події від 28 січня 2016 року, де зазначено про відгородження території з різних сторін та охорони штатними працівниками ТОВ «Ірбіс», фото №№ 19, 20 до протоколу огляду, протоколами допиту свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10;-

-«…заявлено позов про розірвання договору оренди, усунення перешкод у користуванні військовим майном…», -

вказанийпозов підписано 17.03.2016 року, зареєстровано у військовій прокуратурі Львівського гарнізону 18 березня 2016 року, а відправлено до суду поштою 23 березня 2016 року.

Крім цього, аналіз про те, що передача об'єктів нерухомості, разом із обгородженою великою земельню ділянкою, із розташованою на ній водоймою, із штучно насипаним на ній островом, яка за укладеними договорами фактично перейшла у володіння та користування позивача (колишній військовий об'єкт) і вказане мало місце під час діяльності Міністра оборони ОСОБА_5 у певній публіцистичній формі (іронічній, з перебільшенням) викладено як факт отримання у володіння («приватизувала») вказаного майна без заперечень чи спротиву Міністерства оборони («за сприяння Міністра оборони»).

Тому, слід вважати, що спірною публікацією жодної неправдивої інформації стосовно позивача викладено не було, навпаки, дійсна, отримана відповідачем інформація у формі новинної статті (публікації, повідомлення) була опублікована на інтернет сайті і знову ж на виконання вимог закону та своїх функцій як державного органу.

Крім цього, слід вказати, що позивачем жодним чином не обґрунтовано, яким саме чином вказана стаття вплинула на ділову репутацію позивача, принизила таку та в чому це полягало і яким чином умовно спростування може вплинути на відновлення такої репутації.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати обґрунтованими та саму скаргу - задовольнити. Рішення ж суду скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, як безпідставного, про що йшлося.

Відповідно у зв'язку із задоволенням апеляційної скарги слід стягнуути з позивача на користь відповідача сплачений ними судовий збір за її подання.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу Військової прокуратури Західного регіону України - задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08 червня 2017 року - скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" до Військової прокуратури Західного регіону України про спростування недостовірної інформації та захист ділової репутації - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Приватна охоронна фірма "Ірбіс" в користь Військової прокуратури Західного регіону України 3031,6 грн. сплаченого ними судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра