Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.11.2019 Справа №607/12913/19

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Грицай К.М.

за участю секретаря судового засідання Стус К.І.,

учасників справи: представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулась в суд із позовом до відповідача ОСОБА_2 , з участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення.

В обґрунтування своїх вимог посилається на наступні обставини. Позивач проживає за адресою: АДРЕСА_1 та є власником даного житлового будинку з надвірним будівлями, у вказаному будинковолодінні також проживає її чоловік та син ОСОБА_5 разом із своїми дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 і ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_2 , який було розірвано на підставі рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03.04.2017 року, таким чином, відповідач не є членом сім`ї позивача, однак продовжує проживати з ними за адресою: АДРЕСА_1 . На прохання ОСОБА_4 про звільнення житлового приміщення від своїх речей відповідач не реагує чим порушує її права власника. Також, вказує, що проживання ОСОБА_2 у вказаному будинковолодінні перешкоджає їй у використанні права розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідачбез правових підстав займає житлове приміщення частини будинку та чинить їй перешкоди як власнику будинку у праві користування та розпорядженні майном. Між ОСОБА_4 та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь-які домовленості щодо проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто. З цих підстав просить позов задовольнити.

Ухвалою судді від 10 червня 2019 року відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Відповідач ОСОБА_2 до підготовчого судового засідання подала відзив на позов, згідно якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з безпідставністю та недоведеністю будь-яких порушень прав позивача. Крім того, вказує на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з сином позивача ОСОБА_5 , який було розірвано 03.04.2017 року. Протягом усього часу перебування у шлюбі та після його розірвання, відповідач разом зі своїми неповнолітніми дітьми проживає у будинку ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . Враховуючи інтереси дітей, вона не має можливості покинути будинок позивача та залишити двох дітей без материнського піклування. Також, ОСОБА_2 посилається на те, що зареєстрована за вказаною адресою та має право там проживати, не порушує правила співжиття та не створює жодних обмежень у здійсненні позивачем своїх прав, як власника, володіти, користуватись та розпоряджатись вказаним майном.

Позивач ОСОБА_4 надала суду відповідь на відзив позивача ОСОБА_2 в якій просить суд критично оцінити відзив на позов. Вказує,що діти відповідача проживають у будинку позивача разом зі своїми бабусею, дідусем та батьком. Крім того, ОСОБА_5 подав позов до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей з батьком, який перебуває у провадженні судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області. Крім того, неправомірне зайняття особою житлового приміщення, яке їй не належить порушує права власника приміщення, не зважаючи на те чи особа, що зайняла житлове приміщення, порушує норми моралі і правила поведінки чи ні. Проживання відповідача у будинковолодінні ОСОБА_4 без її згоди, прямо перешкоджає вільному користуванні приміщенням позивачу, прямо порушує її право вільного розпорядження приміщенням, прямо перешкоджає її праву на вільне володіння приміщенням. Будинок, де проживає відповідач, ОСОБА_4 має намір реконструйовувати, після чого провести розподіл на дві частини та відчужити одне з приміщень. Враховуючи викладене, позивач вважає свій позов підставним і обґрунтованим, а відтак, таким, що підлягає до задоволення.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що відповідач проживає у житловому будинку, на її проживання вона згоди не давала, договору найму не укладала, на вимогу звільнити житлове приміщення відповідач відмовилась.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечили щодо задоволення позовних вимог посилаючись на відзив на позов ОСОБА_4 . Крім того, ОСОБА_2 пояснила суду, що дійсно у ї власності є частина житлового будинку, що була їй подарована.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що усі обставини, викладені у позовній заяві підтверджує згідно поданих письмових пояснень та просить суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_6 в судове засідання не з`явився, подавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Також, подав письмові пояснення, згідно яких вважає, що позов слід задовольнити,

Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини:

ОСОБА_4 на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 03.02.1995 року.

Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ТР № 017451 від 07.08.1998 року, ОСОБА_4 на підставі рішення Великогаївської сільської ради від 26.12.1997 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,36 га.

Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03.04.2017 року. У даному шлюбі у них народились діти ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Згідно будинкової книги прописки громадян, що мешкають в будинку АДРЕСА_1 , за вказаною адресою зареєстровані та проживають: ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/2 частки житлового будинку в АДРЕСА_2 згідно договору дарування від 27.06.2019 року.

Позивач ОСОБА_4 , допитана за її згодою у якості свідка, пояснила, що відповідач проживає у житловому будинку, який їй належить на праві власності. На подвір`ї знаходиться старий житловий будинок, у якому в якому проживають спільні діти відповідачки та її сина ОСОБА_5 , та літня кухня, яка перебудована у новий житловий будинок, де проживає вона з чоловіком та син ОСОБА_9 , який перейшов туди жити після розлучення з ОСОБА_2 . Відповідач проживає разом із дітьми в будинку, самостійно веде господарство, хоча, діти кожний день приходять до неї як до бабці обідати, вона не заперечує щодо їх проживання у будинку. Старий житловий будинок знаходиться у неналежному технічному стані, на стінах виник грибок, протікає стеля, будинок потребує ремонту. Вона має намір провести ремонт старого житлового будинку, де проживає відповідач, проте, на її вимогу відповідачка відмовляється виселитись із житлового будинку. Відповідачка не є членом її сім`ї, вона дозволу на її проживання не давала, договору найму з відповідачкою не укладала.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що він є сином позивача ОСОБА_4 та колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_2 та проживає у спірному житловому будинку, разом із дочками, у позивача жодних претензій щодо проживання його дочок немає. Після розірвання шлюбу з відповідачем ОСОБА_4 неодноразово просила ОСОБА_2 звільнити житлове приміщення. Також, йому відомо, що його батьки мають намір реконструйовувати будинок, де проживає ОСОБА_2 , після чого провести розподіл на дві частини та відчужити одне з приміщень. Згоди ОСОБА_4 на проживання відповідача у вказаному приміщенні не надавала, письмового договору між ними не укладалось.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу

Із наведених норм права випливає, що у зв`язку з тим, що відповідач перестала бути членом сім`ї власника будинку, вона має право проживати в спірному житловому будинку на законних підставах лише за згодою власника будинку або згідно укладеного між ними письмовим договору найму жилого приміщення.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Відповідач проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї - дружини сина ОСОБА_5 і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. На даний час шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 розірваний.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь які домовленості щодо проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто, позивач не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, проводити ремонтні роботи у будинку, оскільки відповідач без правових підстав займає житлове приміщення частини будинку та чинить перешкоди власнику будинку у її праві користування та розпорядженні майном.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України, статей 319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Право власності є непорушним.

Крім того, за нормами міжнародного права, зокрема статті 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

За змістом положень статей 16, 386, 391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України.

Аналогічний висновок щодо застосування норм права зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц.

Оскільки судом встановлено та не заперечувалось відповідачем, що ОСОБА_2 володіє на праві власності нерухомим майном, що складається із 1/2 частини житлового будинку, суд вважає, що захист права позивача не призведе до порушення прав відповідача на житло.

Поряд з тим, щодо вимог позивача про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

В силу ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Стаття 72 Житлового кодексу України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Таким чином, для визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням необхідне встановлення факту відсутності особи, що є членом сім`є власника, у житлі понад встановлені строки, передбачені законом. Проте, у судовому засіданні підтверджено та не заперечувалось сторонами, що відповідач не є членом сім`ї власника, проживає у спірному житловому приміщенні, тобто факту, з яким закон пов`язує можливість визнати відповідача такою, що втратила право на житло, не встановлено, тому суд вважає, що у задоволенні цих вимог слід відмовити.

Заперечення відповідача щодо того, що задоволення позовних вимог призведе до порушення прав неповнолітніх дітей суд не бере до уваги з тих підстав, що вимоги щодо виселення неповнолітніх дітей позивачем не були заявлені, тому задоволення вимог про виселення відповідача не призведе до обмеження чи порушення житлових прав неповнолітніх дітей.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що права позивача ОСОБА_4 щодо користування та розпорядження належним їй на праві власності майном порушені відповідачем ОСОБА_2 , тому слід усунути перешкоди в користуванні нерухомим майном та позовні вимоги ОСОБА_4 слід задовольнити частково, шляхом виселення ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , відмовивши в частині вимог щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В силу ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Таким чином, із відповідача слід стягнути в користь позивача 768,40 грн. сплаченого останнім судового збору.

Керуючись ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 379, 382, 383, 386, 391, 810, 814, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 64, 150, 156, 158 ЖК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 12, 13, 81, 89, 263, 265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 з участю третіх осіб, яке не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та виселення задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_2 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 сплачений нею судовий збір в сумі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Третя особа: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Третя особа: ОСОБА_6 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 .

Повний текст рішення складено та підписано суддею 06 грудня 2019 року.

Головуючий суддяК. М. Грицай