ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

29 січня 2019 року

м. Харків

справа № 639/7320/17

провадження № 22-ц/818/368/19

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря - Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та визнання договору оренди недійсним за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2018 року, постановлене під головуванням судді Труханович В.В. в залі суду в місті Харкові (повний текст судового рішення складено 14 червня 2018 року), -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та визнання договору оренди недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що з 27.01.2017 року ОСОБА_2 і члени її сім'ї втратили право користування 24/100 частинами житлового будинку АДРЕСА_1 Проте відповідачка не виконала обов'язку по передачі квартири новому власнику. Наразі ОСОБА_2 є незаконним володільцем чужого майна. Тому наявні підстави для усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення відповідачів. Крім того, укладаючи договір оренди ОСОБА_2 не повідомила про права третіх осіб на майно. У зв'язку з чим договір оренди був безоплатний та є недійсним, оскільки не відповідає вимогам ст. 638 ЦК України.

ОСОБА_2 надала відзив на апеляційну скаргу, просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 14 червня 2018 року - залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено факту порушення її прав як власника 24/100 частин житлового будинку АДРЕСА_1 саме відповідачами, оскільки вона набула право власності на 24/100 частин житлового будинку, тобто має їх на праві спільної часткової власності, і разом з іншими співвласниками зобов'язана визначити порядок користування ними. Позивачкою не доведено, що вказана частка була виділена в натурі та що відповідачі займають саме належне їй на праві власності житлове приміщення та чинять перешкоди у користуванні ним. Крім того, договір оренди укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 06 травня 2016 року, тобто, тоді коли ОСОБА_2 була власником 24/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору. Відсутні підстави для визнання недійсним договору оренди житла.

Проте такі висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 14 листопада 2016 року через систему електронних торгів ДП «СЕТАМ» ОСОБА_1 було придбано 24/100 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель загальною площею 360,8 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (житловий будинок літ. «А-1» з цегли, житловою площею 224,0 кв.м. та надвірні будівлі: 5 сараїв літ. «Б, Г, И, К, О», 2 гаражі літ. «В, Р», гараж, см. яма «Н», вбиральня літ. «М», льох літ. «Л», огорожа № 1,3,5, колодязь № 4, замощення І, II) за 200 000 грн. Грошові кошти за придбане майно у встановлені строки було перераховано на рахунок Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області.

Факт проведення електронних торгів підтверджується роздруківками з сайту електронних торгів «OpenMarket», де зазначено, що предметом продажу були 24/100 частин житлового будинку літ. А-1 (квартира № 3) за адресою: АДРЕСА_1 літ А-1, та де розміщені фотокартки даної квартири. На вказаному сайті також повідомлено, що ознайомитися з предметом продажу можливо у його зберігача - ОСОБА_2 ( а.с. 65-69 т.1).

21 листопада 2016 року старшим державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Бєляєвим М.В. було складено акт про проведені електронні торги ЗВП № 52714386, відповідно до якого до ДП «СЕТАМ» було передано на реалізацію арештоване майно боржника, а саме: 24/100 частини житлового будинку літ. «А-1» з відповідною частиною надвірних будівель загальною площею 360,8 кв.м. (загальна житлова площа 224,0 кв.м.), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_2 на праві власності відповідно до договору довічного утримання від 26.12.2002 р., посвідченим державним нотаріусом П'ятої Харківської державної нотаріальної контори Волохіною О.В., та зареєстровано в реєстрі за№ 4-1514.

Згідно протоколу про проведені електронні торги від 14.11.2016 р. № 211774, торги (реєстраційний номер лота 178501) відбулись. Переможцем визнано ОСОБА_1 ( а.с. 7-8 т.1).

На підставі акту про проведення електронних торгів від 21.11.2016 року, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бабенко Т.О., 27.01.2017 року було видано Свідоцтво про право власності на вищезазначене майно, яке зареєстроване в реєстрі за № 92. (а.с.9 т.1).

Факт реєстрації прав ОСОБА_1 на 24/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1 також підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. ( а.с. 10 т.1)

Таким чином ОСОБА_1 набула право власності на 24/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1.

Також встановлено, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди житлового приміщення за вищевказаною адресою. Сторони погодили строк Договору оренди житлового приміщення, який складає 5 років з моменту прийняття житлового приміщення орендатором за Актом приймання - передачі. ( а.с. 94-95 т.1). Того ж дня ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був підписаний Акт приймання-передачі житла та майна в оренду, згідно договору оренди від 06.05.2016 року. Сторони погодили, що орендна плата за договором не передбачена. ( а.с. 221 т.1)

Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що з січня 2017 року вона є новим власником 24/100 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Відповідачі є колишніми власниками вказаного майна та добровільно відмовляються звільнити вищезазначену частину будинку чим чинять перешкоди позивачці у користуванні власністю. Вважає, що наявні підстави для усунення перешкод їй у користуванні житлом шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5. Крім того зазначає, що договір оренди спірного житло від 06.05.2016 року є недійсним, оскільки він не відповідає вимогам закону.

Статтею 24 Конституції України закріплено рівність права та свобод кожного громадянин України.

Конституцією України також передбачено як захист права власності (ст.41), так і захист права на житло (ст.47).

Так статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 319, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі ст. 391 ЦК України є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що відповідачі чинять перешкоди позивачці у користуванні власністю.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК УРСР.

Стаття 109 ЖК закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 109 ЖК виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.

Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Крім того в п. 41, 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) Європейський суд зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла як зазначається в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», «Савіни проти України».

Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення Європейського суду з прав людини «Зехентнер проти Австрії»).

Сторони не заперечують того, що відповідачі не проживають і не зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1

У судовому засіданні апеляційної інстанції також підтверджено, що відповідачі лише навідуються до спірного житла, постійно за вказаною адресою не проживають.

Таким чином висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, - відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині визнання договору оренди житла від 06.05.2016 року недійсним.

Колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про визнання договору оренди недійсним підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов»язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Матеріали справи свідчать про те, що 06 травня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було укладено договір оренди житлового приміщення за адресою: м. Харків, пров. Карпівський, буд. 9-а (а.с.95 т.1).

Відповідно до п. 1.1. вказаного договору, в порядку та на умовах, визначених даним договором, орендодавець зобов'язується передати орендатору у тимчасове користування 24/100 житлового будинку, розташованого за адресою: м. Харків, пров. Карпівський, буд. 9-а, який належить їй на підставі договору довічного утримання від 26.12.2002 року, а орендатор зобов'язується прийняти у тимчасове користування житлове приміщення.

Згідно з п. 4.1. Договору, строк Договору оренди житлового приміщення складає 5 років з моменту прийняття житлового приміщення орендатором за Актом приймання - передачі. Того ж дня ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був підписаний Акт приймання-передачі житла та майна в оренду, згідно договору оренди від 06.05.2016 року. ( а.с. 221 т.1).

Пунктом 5.1. Договору сторони погодили, що орендна плата за договором не передбачена.

Колегія суддів вважає, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 договір оренди за своєю правовою природою не є договором оренди житла, оскільки обов'язковою умовою такого договору є плата за користування житлом.

Проте встановлено, що оспорюваний договір є безоплатним, у зв'язку з чим його зміст суперечить вимогам ЦК України. За таких обставин зазначений договір є недійсним.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині визнання договору оренди недійсним.

Доводи апеляційної скарги в частині вимог про недійсність договору оренди, - спростовують висновки суду першої інстанції у зазначеній частині.

З урахуванням вищевказаного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди недійсним. Договір оренди житлового приміщення від 06.05.2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, слід визнати недійсним. В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 369, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання договору оренди недійсним, - скасувати.

Визнати недійсним договір оренди житлового приміщення від 06.05.2016 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - О.В. Маміна

Судді: С.С. Кругова

Н.П. Пилипчук

Повний текст судового рішення виготовлено 01.02.2019 року.