КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 369/1003/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Усатов Д.Д.

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Вербової І.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Київського обласного протитуберкульозного диспансеру, третя особа - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Київського обласного протитуберкульозного диспансеру та просив зобов'язати відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі у період з 25 вересня 1996 року по 24 грудня 1996 року з урахуванням індексації в розмірі 2 009 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність рішення суду фактичним обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що позивачу нараховувалась заробітна плата за період з 25.09.1996 - 24.12.1996. Зазначає, що відповідно до Переліку типових документів, останні підлягають довготривалому зберіганню протягом 75 років.

У відзиві на апеляційну скаргу Комунальний заклад Київської обласної ради «Київський обласний протитуберкульозний диспансер» просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що про повний розрахунок та нарахування заробітної плати в сумі 192 грн., а також необхідність її отримання неодноразово письмово повідомлено позивача, але він її не отримав та не пред'являв вимогу про розрахунок згідно ст. 116 КЗпП. Звертає увагу на те, що позивач уже звертався із позовною заявою до суду, в задоволенні якої було відмовлено.

У судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2320/2019
Представник Київського обласного протитуберкульозного диспансеру та ОСОБА_2 заперечували проти апеляційної скарги та просили її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що не встановлено і стороною позивача не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог.

Позивач не був зарахований до штатного розпису відповідача в період з 25.09.1996 по 24.12.1996, а тому заробітна плата не нараховувалась та обов'язкові платежі до державного бюджету з такої оплати праці не відраховувались. У відповідача не виникло обов'язку зі сплати заробітної плати позивачу за цей період.

З таким висновком суду не погоджується колегія суддів.

За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав.

Отже, кожна особа має право на захист свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи законного інтересу, який не суперечить загальним засадам чинного законодавства. Порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Судом апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 1991 року, ОСОБА_1 працював в Києво-Святошинських тепломережах оператором котельні.

З 1 вересня 1996 року котельня № 9 Києво-Святошинської тепломережі виробничого об'єднання теплових мереж «Київоблкомунмережа», яка розташована на території лікарні, передана на баланс відповідача і працівники котельні переведені з 01.09.1996 згідно наказу № 331-ОС від 09.09.1996. Адміністрація відповідача 03.10.1996 одержала наказ облтепломережі від 25.09.1996 за № 338-ОС про звільнення машиніста газових котлів ІІІ розряду ОСОБА_1 по переводу в облтублікарню №1 з 25.09.1996.

03.10.1996 позивачу було повідомлено, що він не може бути прийнятий на роботу в зв'язку з відсутністю вакантних посад машиніста газових котлів, що підтвердив позивач особисто у судовому засіданні.

В наступному був виданий наказ № 35 від 24 грудня 1996 року Про поновлення на роботі машиніста газових котлів ОСОБА_1 і проведення оплати за вимушені прогули, згідно чого, бухгалтерією була нарахована заробітна плата згідно діючого тарифного розряду в сумі 192 грн.

Вказана заробітна плата не була виплачена позивачу при звільненні, внаслідок чого він звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні та строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що перевищує шістнадцять календарних днів.

У випадку звільнення працівника з власної ініціативи (ст. 38 КЗпП України), працівник має право на виплату йому заробітної плати.

Відповідно до ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудового колективу органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами,колективними договорами.

Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Аналіз зазначених норм права свідчать про те, що роботодавець при звільненні працівника повинен провести з ним розрахунок та виплатити належну останньому заробітну плату.

Матеріали справи свідчать, що 27.12.1996 ОСОБА_1 було звільнено з посади машиніста газових котлів.

При звільненні позивачу не виплачено заробітної плати з 25.09.1996 по 24.12.1996 в розмірі 192 грн. відповідно до Довідки підписаної Головним бухгалтером Київського обласного протитуберкульозного диспансеру та скріпленої печаткою.

В суді апеляційної інстанції позивач надав оригінал довідки про вказану заборгованість на підтвердження суми, яка не була виплачена йому при звільненні.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позивачем, що при його звільненні з роботи відповідач не сплатив йому усі належні до виплати кошти.

Відповідно до ч. 6 ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку.

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

У випадках порушення встановлених строків виплати заробітної плати працівникові надається право на компенсацію відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», за яким компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами в цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата та інші.

Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 квітня 1999 року № 692), компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць (після утримання податків і платежів) на коефіцієнт приросту споживчих цін.

Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом.

Позивачем надано розрахунок індексу інфляції за період прострочення виплати заробітної плати, який перевірений колегією суддів та є правильним й підлягає покладенню в основу рішення.

Індексація за період січень 1998 року - грудень 2016 року, враховуючи дані Держстату України «Урядовий кур'єр» №4 від 11.01.2017 складає 192 грн. х 1046,7% = 2 009 грн.

Враховуючи, що позивачу було нараховано заробітну плату з 25.09.1996 по 24.12.1996, яку не було виплачено своєчасно, колегія суддів вважає, що з Київського обласного протитуберкульозного диспансеру на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексації в розмірі 2 009 грн.

Висновки суду першої інстанції про те, що позивач не був зарахований до штатного розпису відповідача в період з 25.09.1996 по 24.12.1996, а тому заробітна плата не нараховувалась та обов'язкові платежі до державного бюджету з такої оплати праці не відраховувались є необґрунтованими, оскільки спростовуються матеріалами справи.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції представник Київського обласного протитуберкульозного диспансеру підтвердив, що позивач у спірний період перебував у трудових відносинах з відповідачем.

Також зазначив, що невиплачена сума заробітної плати (депонована заробітна плата) була перерахована бухгалтерією закладу до державного бюджету України.

Разом з тим, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не надав доказів на підтвердження даної обставини, а тому даний довід не може бути прийнятий колегією суддів.

На вищевикладене суд першої інстанції уваги не звернув, дійшов невірних висновків з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Посилання відповідача на сплив строків звернення позивача із відповідним позовом є необґрунтованими, враховуючи наступне.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Враховуючи вищевикладене та вимоги ч. 2 ст. 376 ЦПК України рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог .

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

За наведеного та враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з Київського обласного протитуберкульозного диспансеру на користь держави підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1 600 грн.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374, 376, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 березня 2018 року скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Київського обласного протитуберкульозного диспансеру, третя особа - ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути з Київського обласного протитуберкульозного диспансеру на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у період з 25 вересня 1996 року по 24 грудня 1996 року з урахуванням індексації в розмірі 2 009 грн.

Стягнути з Київського обласного протитуберкульозного диспансеру на користь держави судовий збір в розмірі 1 600 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01.02.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М.Андрієнко