Постанова

Іменем України

20 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 369/1305/16-ц

провадження № 61-28191св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Яремка В. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Державне підприємство «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут»,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Гравіс Кіно», ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» на рішення Апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Лівінського С. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог та рішень судів

У лютому 2016 року Державне підприємство «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» (далі - ДП «ДержавтотрансНДІпроект») звернулось до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Гравіс Кіно» (далі - ТОВ «Гравіс Кіно»), ОСОБА_1 про визнання недостовірною та такою, що посягає на ділову репутацію позивача інформацію, зобов`язання спростувати недостовірну інформацію та видалення інформації з відповідного сюжету.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що в лютому 2015 року на телеканалі «2+2» (ТОВ «Гравіс-Кіно») вийшов в ефір та був поширений випуск програми «ІНФОРМАЦІЯ_3» - «ІНФОРМАЦІЯ_5», в якому йшлося про картки для цифрових тахографів вантажних автомобілів. Передача також розміщена в мережі Інтернет. Частина телепрограми полягала в демонстрації інтерв`ю та коментарів ОСОБА_1 . Цей сюжет містить численні недостовірні твердження, які посягають на ділову репутацію ДП «ДержавтотрансНДІпроект», а саме твердження такого змісту: «В усіх країнах, не тільки Європи, але й світу ці функції покладені на інспекцію. Тільки у нас, в Україні, цими питаннями переймається державне підприємство (ДП «ДержавтотрансНДІпроект»), а не контролюючий орган»; «…цими питаннями переймається державне підприємство (ДП «ДержавтотрансНДІпроект»)…, яке заробляє… непогані гроші - на рік десь 5 мільйонів доларів»; «…понад 100 доларів коштує картка» (в Україні); «Ціна картки в країнах Євросоюзу від 20 до 40 доларів»; «Термін виготовлення картки перевищує 30 діб (в Україні), а згідно практики Євросоюзу максимальний термін оформлення картки - 5 діб. Зазвичай практика показує, що на третю добу картка надходить до водія»; «По місяцях стоять придбані транспортні засоби …вони не можуть працювати, тому що нема картки у водія», «…вже в Україні близько 100 тисяч транспортних засобів, тобто мінімум 100 тисяч водіїв повинні мати цю картку» (далі - Інформація 1).

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 червня 2017 року позовні вимоги задоволено. Визнано недостовірною та такою, що посягає на ділову репутацію ДП «ДержавтотрансНДІпроект» інформацію 1, поширену у випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_3» - «ІНФОРМАЦІЯ_5» від ІНФОРМАЦІЯ_1 року на каналі «2+2», та розміщену за веб-адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 а саме - Інформація 1.

Зобов`язано ТОВ «Гравіс-кіно» та ОСОБА_1 спростувати в найближчому (із дати набрання рішенням законної сили) підсумковому випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_3» (або випуску інформаційних новин у випадку закриття програми або припинення її мовлення), в ефірі каналу «2+2» недостовірну інформацію, поширену у випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_3»-«ІНФОРМАЦІЯ_5» ІНФОРМАЦІЯ_1 року щодо діяльності ДП «ДержавтотрансНДІпроект», розмістивши та зачитавши автором вказаної програми текст спростування наступного змісту: «У випуску програми «ІНФОРМАЦІЯ_3» ІНФОРМАЦІЯ_1 року було поширено недостовірну інформацію щодо діяльності ДП «ДержавтотрансНДІпроект», а саме Інформація 1. Канал «2+2» та автори проекту програми «ІНФОРМАЦІЯ_3» звертають увагу телеглядачів, що зазначена вище інформація про діяльність ДП «ДержавтотрансНДІпроект» не відповідає дійсності, у зв`язку із чим, канал «2+2» та автори спростовують вказану недостовірну інформацію», а також видалити недостовірну інформацію із сюжету, розміщеного за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2

Вирішено питання щодо розподілу судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ДП «ДержавтотрансНДІпроект» надало всі необхідні докази, які підтверджують недостовірність викладених в програмі тверджень, які зазначались ним в позовній заяві. ДП «ДержавтотрансНДІпроект» є єдиним органом в Україні, який має право видавати картки в рамках Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення. Таким чином, незважаючи на те, що безпосередньо позивач в програмі не називався в негативному контексті, але описані недостовірні факти стосувались тієї діяльності, якою на території України більше ніхто не займається, а отже це може стосуватись виключно діяльності позивача. Крім того, позивач згадувався як «Державне підприємство», і в першого заступника директора ДП «ДержавтотрансНДІпроект» з наукової роботи ОСОБА_2 брався коментар саме щодо вищезазначеної діяльності. Таким чином вищезазначена поширена недостовірна інформація безпосередньо стосується позивача.

Усі твердження, які містять недостовірну інформацію, не носять оціночний характер, а стверджують певні факти, які не відповідають дійсності. Оприлюднення недостовірних даних про діяльність позивача суттєво впливає на його ділову репутацію, яка набувалась протягом десятиліть.

Розповсюдження недостовірної інформації про діяльність позивача порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам у зв`язку з тим, що недостовірна інформація негативно впливає на його ділову репутацію і може перешкоджати його успішній господарській діяльності.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 12 грудня 2017 року, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ДП «ДержавтотрансНДІпроект» відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що у цій справі відсутній юридичний склад правопорушення, наявність якого могло бути підставою для задоволення позову, а саме факт поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, позивача, або завдає шкоди його особистим немайновим благам, або перешкоджає йому повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

При цьому суд зауважив, що конкретна інформація щодо діяльності саме позивача у сюжеті не повідомлялась. Відомості, які позивач просить визнати недостовірними, жодним чином його не стосуються. У висловлюваннях, наведених у позовній заяві, позивач не згадується. Таким чином, інформація, яку суд визнав такою, що принижує честь та гідність позивача, не має до останнього жодного відношення, оскільки сюжет присвячений проблемі карток для цифрових тахографів, а не діяльності позивача, а висловлювання з інтерв`ю ОСОБА_1 стосуються саме вартості та порядку виготовлення карток і не містять у собі інформації щодо діяльності позивача.

Висловлювання ОСОБА_1 є оціночним судженням, оскільки не містять фактичних даних, а є критикою, оцінкою дій Міністерства інфраструктури України і з використанням мовно-стилістичних засобів, а саме - сатири («Тільки у нас, в Україні, цими питаннями переймається державне підприємство, а не контролюючий орган держави»). Оціночні судження відображають власні висновки особи, яка їх висловлює, навіть її переконання, тому вони можуть бути як критичними, так і схвальними, тобто, людина вправі зі своєї точки зору саме оцінювати дії інших осіб. Чи буде така оцінка позитивною або негативною - залежить від багатьох факторів, в тому числі від конкретного змісту дій, які оцінюються, від моральних цінностей суспільства та особи, яка здійснює таку оцінку. Повідомлення негативних відомостей про будь-яку особу (в тому числі юридичну) не є саме по собі повідомленням недостовірної інформації щодо неї, і це цілком логічно, оскільки негативні відомості та негативні відгуки щодо діяльності за своє суттю є критикою цієї діяльності.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиції інших учасників

У грудні 2017 року ДП «ДержавтотрансНДІпроект»звернулось до суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що суд першої інстанції за клопотанням позивача витребував журнал обліку передач з інформацією про їх трансляцію ІНФОРМАЦІЯ_1 року, який містить інформацію про факт виходу сюжету у відповідній телепередачі, а тому висновки апеляційного суду про недоведеність факту поширення інформації не відповідає дійсності.

При цьому суд першої інстанції, на відміну від апеляційного суду, критично сприйняв посилання відповідачів на те, що позивач є публічною особою, а отже, межі критики такої особи є ширшими, враховуючи той факт, що позивач не має статусу публічної особи в розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а поширена в програмі інформація не є критикою, а містить недостовірну інформацію.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 07 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням цього Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року, з повтором ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на телеканалі з логотипом «2+2» вийшов в ефір та був поширений випуск програми «ІНФОРМАЦІЯ_3» - «ІНФОРМАЦІЯ_5».

Крім того, вищезазначена передача розміщена в мережі Інтернет за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2

Логотип «2+2» використовується на відповідному телеканалі суб`єктом господарської діяльності ТОВ «Гравіс-Кіно» від 2010 року на підставі рішення Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення від 29 липня 2010 року №1137.

Частина передачі полягала в демонстрації інтерв`ю та коментарів ОСОБА_1 , який від березня 2014 року до січня 2015 року перебував на посаді голови Укртрансінспекції.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про авторське право та суміжні права» співавторством є також авторське право на інтерв`ю. Співавторами інтерв`ю є особа, яка дала інтерв`ю, та особа, яка його взяла.

Таким чином, суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 є співавтором програми.

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Судами встановлено, що загалом передача висвітлювала проблеми, які існують в Міністерстві інфраструктури України і впливають на діяльність суб`єктів ринку перевезень. В тому числі згадувалась реалізація на території України Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, якою регламентується введення і реалізація цифрової тахографії. Безпосереднього ДП «ДержавтотрансНДІпроект» в цій програмі жодного разу не згадувалось.

Факт виходу такої програми та поширення в ній зазначеної інформації, сторонами у справі не заперечується, тому відповідно до вимог частини першої статті 61 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, не підлягає доказуванню.

Сторони по різному сприймають таку інформацію та відповідно надають їй неоднакову оцінку.

Апеляційний суд правильно зазначив, що поширена інформація у вказаній програмі не має жодного відношення до ДП «ДержавтотрансНДІпроект», оскільки сюжет присвячений проблемі карток для цифрових тахографів, а не діяльності позивача, а вислови з інтерв`ю ОСОБА_1 стосуються саме вартості та порядку виготовлення карток і не містять у собі інформації щодо діяльності позивача. У вказаному сюжеті ДП «ДержавтотрансНДІпроект» жодного разу не згадувалось, а висловлювання ОСОБА_1 є оціночним судженням, оскільки не містять фактичних даних, а є критикою, оцінкою дій Міністерства інфраструктури України і з використанням мовно-стилістичних засобів.

З такими висновками погоджується і Верховний Суд з огляду на таке.

Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Статтею 201 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації.

Відповідно до статті 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, ділова репутація, ім`я (найменування), а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством (частина перша статті 201 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є вивішування (демонстрація) в громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділової репутації фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, потрібно визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири).

Сатира - гостра критика чогось, окремих осіб, людських груп чи суспільства з висміюванням, а то й гнівним засудженням вад і негативних явищ у різних ділянках індивідуального, суспільного й політичного життя, суперечних із загальнообов`язковими принципами чи встановленими ідеалами.

Сатиричні вислови, як оціночні судження, не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться.

Статтею 10 Конвенції передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини свобода вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи. Відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (рішення у справі «Карпюк та інші проти України» від 06 жовтня 2015 року).

Європейського суду з прав людини наголошує, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс , Гудвіна , Прагер і Обершлік).

Суд враховує також правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести.

Задовольняючи вимоги позивача та визнаючи Інформацію 1 недостовірною та такою, що посягає на ділову репутацію позивача, суд першої інстанції не дослідив та не з`ясував про які саме обставини взагалі йшлося в телепрограмі, в якій наводилось інтерв`ю ОСОБА_1 , та не з`ясував чи взагалі йшла мова про діяльність позивача. Оскільки позивач просив спростувати саме певні фрази вилучені з контексту усього інтерв`ю ОСОБА_1 , окремо взяті словосполучення скомпоновані та витлумаченні ним на свій розсуд.

Суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що навіть у скомпонованих позивачем набором фраз (словосполучень) жодного разу не згадувався позивач, тим більше не надавалась якась оцінка, як окремо йому, так і його діяльності.

Суд першої інстанції вдався до припущення та дійшов помилкового висновку про те, що не дивлячись на те, що безпосередньо позивач в програмі не згадувався взагалі, але наведене позивачем інформація стосується його діяльності.

Отже, як встановлено судами та не заперечується сторонами, що позивач безпосередньо в програмі жодного разу не згадувався, а тому твердження заявника про те, що поширена інформаціє стосується безпосередньо його та його діяльності, є безпідставними та необґрунтованими.

Рішення суду має бути законним і обґрунтованим та не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Водночас апеляційний суд встановив, що у вказаній програмі висвітлено проблеми, які існують у Міністерстві інфраструктури України і впливають на діяльність суб`єктів ринку перевезень, а безпосередньо найменування позивача - ДП «ДержавтотрансНДІпроект» взагалі за весь ефір телепрограми жодного разу не було використано.

Апеляційний суд правильно зазначив, що наведені цитати, які просив спростувати позивач, було створено зі словосполучень різних висловлювань ОСОБА_1 , що були висловлені ним у різні проміжки часу та у різному контексті, протягом всієї програми. Самі по собі висловлювання є оціночним судженням, оскільки не містять фактичних даних, а є критикою, оцінкою дій Міністерства інфраструктури України і з використанням мовно-стилістичних засобів, а саме - сатири («Тільки у нас, в Україні, цими питаннями переймається державне підприємство, а не контролюючий орган держави»). Окремо взяті словосполучення «цими питаннями переймається Державне підприємство», «яке заробляє», «непогані гроші, на рік десь», «п`яти мільйонів доларів» жодним чином не порушують особисті немайнові права позивача, оскільки ДП «ДержавтотрансНДІпроект» взагалі не згадується.

Ці висновки апеляційного суду є правильними та такими, що ґрунтуються на фактичних обставинах справи, а тому з ними погоджується й Верховний Суд.

Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Крім того, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що позивач був і залишається підприємством, діяльність якого носить загальнодержавне стратегічне значення для забезпечення конкурентоспроможності, сталого збалансованого розвитку в сучасних умовах та ефективного функціонування транспортного сектору, а тому ДП «ДержавтотрансНДІпроект» є публічною фігурою в розумінні Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на приватність і відповідно межа допустимої критики щодо цього підприємства як публічної фігури є значно ширшою.

Водночас, встановивши обставини справи та дійшовши правильного висновку про безпідставність заявлених позивачем вимог по суті, апеляційний суд помилково зазначив про недоведеність позивачем факту поширення спірної інформації, оскільки таке поширення є очевидним.

Тому, на часткове задоволення вимог касаційної скарги цей висновок підлягає виключенню з мотивувальної частиниоскаржуваного рішення.

Решта доводів касаційної скарги відхиляються, оскільки стосуються непогодження з встановленими обставинами справи, переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої та четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненнях або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

За наведених обставин рішення Апеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року підлягає зміні шляхом виключення з його мотивувальної частини висновку про те, що позивачем не доведено сам факт поширення інформації.

У решті оскаржуване рішення апеляційного суду підлягає залишенню без змін із зазначених вище підстав.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Державний автотранспортний науково-дослідний і проектний інститут» задовольнити частково.

РішенняАпеляційного суду Київської області від 07 листопада 2017 року змінити, виключивши з його мотивувальної частини висновок про те, що позивачем не доведено сам факт поширення інформації.

У решті рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

С. О. Погрібний

В. В. Яремко