ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/9597/19 Справа № 191/1604/19 Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

за участю секретаря - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року про відмову у забезпеченні позову у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес" про стягнення боргу за договором оренди, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Не погодившись із такою ухвалою, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а також, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. В обгрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що в матеріалах справи № 191/1604/19 позивач долучав копії правовстановлюючих документів на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , яке належить ТОВ "ЕКСПРЕС", міститься витяг з реєстру речових прав тощо. Також, апелянт зазначає, що керівництво ТОВ "ЕКСПРЕС" повністю обмежило доступ як позивача, так і третіх осіб на територію підприємства, у зв`язку з чим провести оцінку будівель та споруд немає можливості. Крім того, апелянт вказує, що жодним нормативним документом, в тому числі ЦПК України, не вимагається від заявника надання звіту про оцінку об`єкта, на який просить накласти арешт.

Інші учасники процесу своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подачі відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , не скористались.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а ухвала суду - залишенню без змін, враховуючи наступне.

Встановлено, що 26.09.2019 року на адресу суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить відповідачеві, а саме, на будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 . В обґрунтування поданої заяви ОСОБА_1 зазначила, що предметом спору по справі є заборгованість відповідача за договором оренди, розмір котрої на даний час складає 7175000,00 грн., що є значною сумою грошових коштів. Позивач зазначила, що на даний час єдиний учасник (власник) ТОВ «Експрес» ОСОБА_2 намагається продати всі активи підприємства або переоформити на іншу особу з метою ухилитися від виконання зобов`язань за договором, в тому числі приміщення, де знаходиться відповідач - будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , власником яких останній є. У зв`язку з викладеним, ОСОБА_1 зазначила, що невжиття заходів забезпечення позову в подальшому може ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, оскільки відповідач може здійснити відчуження майна, власником якого є ТОВ «Експрес», на користь третіх осіб.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що між сторонами дійсно виник спір щодо заборгованості за договором оренди, однак ОСОБА_1 просила накласти арешт на будівлі та споруди, що належать ТОВ «Експрес», проте позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ТОВ «Експрес» є власником будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 ; позивачем не зазначено вартість вказаних будівель та споруд для визначення співмірності заходу забезпечення позову, котрий просила вжити остання, позовним вимогам, з якими вона звернулася до суду.

Із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити.

Згідно п. 1, 2, 10 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

Відповідно до роз`яснень п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Частиною 3 ст. 150 ЦПК України визначено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення. При цьому, суд зобов`язаний перевірити співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами.

Як вбачається з виділених матеріалів справи, предметом спору по даній справі є заборгованість відповідача перед ОСОБА_1 за договором оренди, розмір якого на даний час складає 7175000,00 грн.

Згідно заяви ОСОБА_1 просила суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, що належить ТОВ "ЕКСПРЕС", а саме: на будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 не було надано доказів вартості зазначеного майна для визначення співмірності заходу забезпечення позову позовним вимогам та доказів на підтвердження того, що ТОВ "ЕКСПРЕС" є власником будівель та споруд за вказаною вище адресою.

Не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що обраний заявником вид забезпечення позову у вигляді накладення арешту на нерухоме майно, а саме, на будівлі та споруди за адресою: АДРЕСА_1 , які належать ТОВ "ЕКСПРЕС" на праві власності, є неспівмірним із заявленими позивачем вимогами та таким, що буде обмежувати та порушувати права власника майна.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана ухвала має належне обґрунтування відмови у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову та постановлена відповідно до норм процесуального права.

Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення позову, оскільки заявником не надано будь-яких належних та переконливих доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є правильними, відповідають вимогам закону і підтверджуються виділеними матеріалами справи.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 26 вересня 2019 року про відмову у забезпеченні позову- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова