Справа № 457/1239/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Марчук В.І.
Провадження № 22-ц/811/1665/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2019 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.,

з участю: представника ОСОБА_2- ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 -

ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 серпня 2017 року, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2, відділу державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області, третя особа ОСОБА_5 та просила суд визнати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ін. 82200, АДРЕСА_1 незаконною і зобов'язати відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області скасувати зазначену реєстрацію.

ОСОБА_2 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, відділу державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області, третя особа ОСОБА_5 про визнання незаконною реєстрації особи та її скасування задоволено.

Визнано реєстрацію місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: 82200, АДРЕСА_3 незаконною і зобов'язано відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області скасувати зазначену реєстрацію.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_7 12 425 грн. витрат на правову допомогу та 551,21 грн. судового збору.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на квартиру, відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_2, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання його представника про допит свідків по справі. Вказує, що суд прийшов до помилкового переконання про те, що під час його реєстрації у спірній квартирі, а саме, станом на 23.10.2004 року, ОСОБА_5 перебувала за межами України, оскільки копія закордонного паспорта з відтиском про перетин кордону від 07.07.2004 року, не може бути належним доказом у справі без дослідження оригіналу такого документу. З наведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити повністю, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2- ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 - ОСОБА_6 щодо її заперечення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, станом на день реєстрації ОСОБА_2 у спірній квартирі, ОСОБА_4 була малолітньою, а її мати, ОСОБА_5, як законний представник, перебувала за межами України та згоди на реєстрацію його місця проживання у спірній квартирі не могла надати, а відтак відповідачем при оформленні документів на реєстрацію не було виконано передбачені законом вимоги по належному оформленню заяви на реєстрацію, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 985 від 28.07.2004 року, якою затверджено зразки документів, необхідних для реєстрації місця проживання в Україні. Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 ніколи не був власником або співвласником спірної квартири, а відтак, відсутні правові підстави для визнання за ним на підставі ст. 392 ЦК України права власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до ч.1 ст. 161 ЖК УРСР наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_4 у м. Трускавець Львівської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 28.10.1999 року.

З копії будинкової книги вбачається, що у спірній квартирі постійно зареєстровані ОСОБА_5, ОСОБА_4 з 18.05.2001 року та ОСОБА_2,який зареєстрований у спірній квартирі з 28.10.2004 року.

Матеріалами справи підтверджується, що шлюб між матір»ю позивачки, ОСОБА_5, та відповідачем, ОСОБА_2, був укладений 07.08.2004 року, який було розірвано заочним рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 15.09.2014 року.

Матеріалами справи підтверджується, що місце проживання ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстроване 28.10.2004 року.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року місце проживання фізичної особи в Україні підлягає реєстрації. Підставою для реєстрації місця проживання заявника може бути ордер на житло, свідоцтво про право власності на житло, договір оренди житла, тощо); у разі відсутності зазначених документів згода власника/співвласників житла або їх уповноважених органів, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання заявника.

Матеріалами справи підтверджується, що станом на день реєстрації ОСОБА_2, 28.10.2004 року, в спірній квартирі, власник квартири, ОСОБА_4, була малолітньою, тому не могла надавати своєї згоди на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у належній їй на праві власності квартирі, а її мати, ОСОБА_5, як законний представник, в період з 07.07.2004 року по 04.01.2006 року перебувала поза межами України, що підтверджується копією закордонного паспорту, оригінал якого було оглянуто судом апеляційної інстанції, з відповідними відмітками, а відтак висновки суду про те, що мати ОСОБА_4 - ОСОБА_8 не могла надавати згоду на реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, є обґрунтованими, такими, що відповідають фактичним обставинам справи, встановленим судом першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів перебування ОСОБА_5 за межами України на момент реєстрації місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, спростовуються оригіналом закордонного паспорта ОСОБА_5, оглянутого судом апеляційної інстанції у судовому засіданні, з відміткою про перетин кордону 07.07.2004 року.

А відтак, вірними та обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про те, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_5 28.10.2004 року є незаконною.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_4 про зобов»язання відділу державної реєстрації Трускавецької міської ради скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про її задоволення, оскільки відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради, який залучено позивачем до участі у справі, як відповідача, не є юридичною особою, а Трускавецька міська рада, структурним підрозділом якої є відділ державної реєстрації Трускавецької міської ради, до участі у справі, як відповідач, не залучалася. А відтак в задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_4 слід відмовити.

Позивач за зустрічним позовом, ОСОБА_2, обгрунтовуючи зустрічну позовну вимогу про визнання за ним права власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2, покликається на ст. 392 ЦК України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 ЦК України передбачає, що власник може пред»явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зазначений спосіб захисту цивільного права визначені у статтях 392 ЦК України в якій зазначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (негаторний позов). Отже, захистити своє право шляхом визнання права власності в судовому порядку є підтвердженням вже наявного факту, а не фактичним набуттям такого права. Тобто позивачем у позові про визнання права власності може бути тільки особа, яка вже є власником.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири, яка ніколи не належала йому на праві власності, суд першої інстанції вірно виходив з положень ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлено лише за умов, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою або, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, власником спірної квартири АДРЕСА_2, є ОСОБА_4, яку вона набула на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 28.10.1999 року приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за №2105, відповідно до якого: ОСОБА_9, яка діяла від свого імені та імені неповнолітнього сина ОСОБА_10, ОСОБА_11, який діяв від свого імені та за дорученням від ОСОБА_12 продали, а ОСОБА_7 від імені, якої діяла ОСОБА_5, купила квартиру АДРЕСА_2.

У зустрічній позовній заяві, ОСОБА_2, на обгрунтування позовної вимоги про визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_2, зазначає про те, що спірна квартира була придбана спільно з ОСОБА_5, проживаючи з нею однією сім»єю, і оскільки кошти, за які була придбана спірна квартира були спільними, вважає, що вправі претендувати на визнання за ним права власності на Ѕ ідеальну частку у цій квартирі.

Разом з тим, заявляючи позовну вимогу про визнання права власності на 1/2 ідеальної частки квартири АДРЕСА_2, позивач за зустрічним позовом, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження доводів про те, що він був чи є власником або співвласником даної квартири, такі твердження апелянта є голослівними, спростовуються матеріалами справи, а також не надав належних та допустимих доказів його тверджень, що спірна квартира була придбана в період спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу за їх спільні кошти.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків , викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню або незастосування закону, який підлягає застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи передбачені ч.1 ст. 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 про зобов'язання відділу державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі слід скасувати та ухвалити в цій частині постанову про відмову в задоволенні цієї вимоги ОСОБА_4 В решті оскаржуване рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 25 серпня 2017 року в частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_4 про зобов'язання відділу державної реєстрації Трускавецької міської ради Львівської області скасувати реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_6 слід скасувати та ухвалити в цій частині постанову про відмову в задоволенні цієї вимоги ОСОБА_4.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 31.01.2019 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П.

Цяцяк Р.П.