ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року

м. Київ

справа № 185/8893/15-ц

провадження № 61-10707св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом, уточненим у вересні 2015 року, до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання житлового будинку об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і поділ спільного майна подружжя в натурі.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у період з 1 січня 2008 року по 4 березня 2010 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

5 березня 2010 року вони зареєстрували шлюб, а з 1 липня 2015 року шлюбні відносини між ними фактично припинені.

Позивач зазначає, що за час спільного проживання за спільні кошти нею і відповідачем побудовано житловий будинок АДРЕСА_1 .

У добровільному порядку згоди щодо поділу спільного майна вони не дійшли, тому позивач просила провести поділ спільного майна подружжя, виділивши їй у власність: кухонний гарнітур вартістю 3 345 грн; ліжко спальне вартістю 860 грн; морозильну камеру «Веко» вартістю 13 120 грн; електром`ясорубку «Kenwood» вартістю 3 000 грн; визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 вартістю 227 509,48 грн, а всього виділити їй майна на загальну суму 134 079,74 грн. Виділити відповідачу у власність: холодильник «Атлант» вартістю 6 980 грн; пральну машину «Candy» вартістю 6 690 грн; бойлер для нагріву води вартістю 2 030 грн; бензокосарку вартістю 2 400 грн; дві болгарки вартістю по 1 000 грн кожна на суму 2 000 грн; два балагани для розсади площею по 10 кв.м кожен вартістю по 1 000 грн за 1 шт. на суму 2 000 грн; визнати за відповідачем право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 , а всього виділити відповідачу майна на загальну суму 135 854 грн 74 коп. Для зрівняння вартості часток стягнути з відповідача на користь позивача грошові кошти у сумі 887 грн. 50 коп.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2016 року, ухваленим у складі судді Врони А. О., позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1 січня 2008 року по 4 березня 2010 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та визнано право власності по 1/2 частці будинку за кожним із них.

Проведено поділ спільного сумісного майно подружжя: ОСОБА_1 виділено у власність холодильник «Атлант» вартістю 3 059 грн, ліжко спальне вартістю 574,80 грн, ОСОБА_2 виділено кухонний гарнітур «Аліна» та кухонний куточок вартістю 2 895 грн, пральну машину «Candy» вартістю 1 898 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог в частині встановлення обставин щодо спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки з 1 січня 2008 року по 4 березня 2010 року. Оскільки сторони визнали факт придбання за час шлюбу холодильника «Атлант» вартістю 3 059 грн, ліжка спального вартістю 574,80 грн, кухонного гарнітуру «Аліна» та кухонного куточку вартістю 2 895 грн, пральної машини «Candy» вартістю 1 898 грн, суд вважав за можливе провести поділ лише цього майна.

Ухвалюючи рішення в частині поділу будинку, суд першої інстанції виходив з того, що свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок видано ОСОБА_2 13 січня 2012 року виконкомом В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області, тобто під час перебування у зареєстрованому шлюбі, отже він належить до спільного майна подружжя.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд встановив, що відповідачем 12 жовтня 1998 року придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , будівництво нового домоволодіння за даною адресою здійснювалось, здебільшого, до реєстрації шлюбу сторонами, придбання будівельних матеріалів здійснювалось за кошти відповідача, що дало підставу для віднесення спірного житлового будинку до особистої приватної власності ОСОБА_2 і відсутності підстав для його поділу між подружжям.

Щодо іншого рухомого майна, зазначеного у позові, апеляційний суд відмовив у позові через неможливість встановити період його придбання та достовірну вартість для визначення рівних часток.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Послалася на те, що висновки апеляційного суду ґрунтуються на неправильній оцінці доказів, зібраних у справі, не відповідають матеріалам справи, нормам матеріального права та усталеній судовій практиці щодо поділу спільного майна подружжя.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим та відповідає зібраним у справі доказам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою та ухвалою цього ж суду від 4 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У 2018 році вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши матеріали справи та доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12 жовтня 1998 року на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 .

Рішенням В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області №149 від 14 липня 2005 року відповідачу для будівництва та обслуговування житлового будинку виділено земельну ділянку площею 0,1895 га по АДРЕСА_1 ; 16 грудня 2005 року ОСОБА_2 видано державний акт на право власності на дану земельну ділянку.

Рішенням виконавчого комітету В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області № 37 від 15 вересня 2008 року надано відповідачу дозвіл на будівництво житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1 .

22 жовтня 2008 року між ОСОБА_2 та Павлоградською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області укладено договір № 117/08 на будівництво житлового будинку за вказаною адресою і видано відповідачу паспорт на забудову земельної ділянки.

19 грудня 2008 року начальником Західно-Донбаського регіонального відділу інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області надано ОСОБА_2 дозвіл № 440 на виконання будівельних робіт з будівництва одноквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 .

5 березня 2010 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб.

Декларацією про готовність об`єкта до експлуатації від 4 листопада 2011 року № ДП 3 підтверджено закінчення будівництва цього житлового будинку та визначено, що даний об`єкт готовий до експлуатації. Також в декларації зазначено, що будівництво вказаного будинку здійснювалось у період з 19 грудня 2008 року по 25 липня 2011 року.

Станом на 19 грудня 2011 року Колективне підприємство «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» виготовило технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1 , згідно з яким власником будинку значиться ОСОБА_2 .

Згідно з вказаним паспортом роком побудови літньої кухні і сараю є 1955 рік, колонки питної і огорожі - 2000 рік, трьох сараїв і погребу - 2002 рік, будинку, сіней, убиральні і гаражу - 2008 рік.

13 січня 2012 року виконавчий комітет В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області видав відповідачу свідоцтво про право власності на новозбудований житловий будинок житловий будинок по АДРЕСА_1 . Свідоцтво видано на підставі рішення ради № 34 від 24 листопада 2011 року.

17 січня 2012 року відповідач зареєстрував право власності на житловий будинок у Колективному підприємстві «Павлоградське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 35792168 в книзі 1.

Оцінивши подані сторонами докази у сукупності і взаємному зв`язку, апеляційний суд встановив, що будівництво будинку здійснювалось у період з 19 грудня 2008 року по 25 липня 2011 року із оформленням усієї технічної документації та правовстановлюючих документів на ім`я ОСОБА_2 ; згідно з підтверджуючими купівлю матеріалів для будівництва житлового будинку квитанціями більшість із них оплачені відповідачем.

11 серпня 2015 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано.

Оцінивши відомості, надані адресно-довідковим підрозділом ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 з 4 лютого 1991 року значиться зареєстрованим по АДРЕСА_2 ; ОСОБА_1 у період з 7 серпня 1997 року по 17 січня 2012 року значилась зареєстрованою по АДРЕСА_3 .

На підтвердження своїх доводів щодо проживання з відповідачем однією сім`єю без шлюбу з 1 січня 2008 року по 4 березня 2010 року ОСОБА_1 надала акт від 30 жовтня 2015 року про її фактичне місце проживання, складений та підписаний головою правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Радянська, 81» та сусідами, відповідно до якого ОСОБА_1 з 1 січня 2008 року по серпень 2012 року проживала за адресою місця проживання відповідача по АДРЕСА_2 , а також акт від 9 листопада 2015 року, складений головою правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Радянська, 81» та сусідами сторін, в якому зазначено що позивач проживала за цією ж адресою з дати створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Радянська, 81», а саме з 30 червня 2010 року.

Згідно з довідкою В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області № 1121 від 7 грудня 2015 року у період з 1 січня 2008 року по 1 лютого 2012 року ОСОБА_1 проживала без реєстрації по АДРЕСА_1 , а з 2 лютого 2012 року зареєстрована за вказаною адресою. Вказана довідка видана позивачу на підставі її особистої заяви без опитування сусідів.

З акта про встановлення факта проживання від 24 грудня 2015 року, складеного і підписаного комісією у складі трьох осіб (сусідів сторін, справжність підписів яких засвідчено виконуючим обов`язки старости В`язівоцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області), суди встановили, що ОСОБА_1 у період з 1 січня 2008 року по 1 лютого 2012 року фактично не проживала по АДРЕСА_1 .

Оцінюючи такі докази, апеляційний суд дійшов висновку, що вони не підтверджують беззаперечно проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 1 січня 2008 року по 4 березня 2010 року ні у квартирі АДРЕСА_4 , ні у житловому будинку по АДРЕСА_1 , оскільки за змістом суперечать один одному.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання спірного житлового будинку об`єктом спільної сумісної власності та його поділу, апеляційний суд дійшов висновку, що будівництво здійснювалось у період з 19 грудня 2008 року по 25 липня 2011 року, тобто частково під час укладеного сторонами шлюбу, проте за особисті кошти відповідача, тому немає підстав для віднесення будинку до спільного майна сторін.

За умови недоведення проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу на час створення майна і недоведення набуття цього майна в результаті спільної праці та за спільні кошти, апеляційний суд дійшов висновку про спростування відповідачем презумпції виникнення права спільної власності на майно.

Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суди розглядають справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно зі статтею 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Аналіз зазначених положень законодавства свідчить, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідна сукупність таких ознак як спільне проживання, пов`язаність побутом і наявність взаємних прав і обов`язків.

Частиною першою статті 74 СК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, визначено, що у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Частина друга цієї статті у тій же редакції встановлює, що на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом, підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Таким особам на праві спільної сумісної власності може належати майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Суд апеляційної інстанції оцінив подані ОСОБА_1 докази і встановив, що такі не підтверджують достатнім чином її проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю у період з 1 січня 2008 року по 4 березня 2010 року і наявність у них взаємовідносин, притаманних подружжю, а саме постійного спільного проживання, ведення спільного побуту і наявності взаємних прав та обов`язків.

Встановивши такі обставини, суд правильно застосував до спірних правовідносин статтю 74 СК України і дійшов обґрунтованого висновку про те, що збудований у період з 19 грудня 2008 року по 25 липня 2011 року житловий будинок не має статусу спільного майна сторін.

Суд апеляційної інстанції встановив, що роком побудови будинку і додаткових господарських споруд є 2008 рік, всі квитанції щодо придбання будівельних матеріалів видані на ім`я відповідача, що свідчить про фактичне закінчення будівництва будинку до реєстрації сторонами шлюбу, тобто про його будівництво за особисті кошти ОСОБА_2 .

Статтями 57, 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Разом з тим, не є спільним майном подружжя майно, набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, за відсутності підтвердження набуття спірного майна за спільні сумісні кошти або у результаті спільної праці подружжя, сам по собі факт його реєстрації у період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (стаття 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Статтею 57 ЦПК України у тій же редакції визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Суд апеляційної інстанції, оцінивши подані сторонами докази і встановивши, що фактично будівництво спірного будинку відповідач закінчив до укладення шлюбу і за особисті кошти, правильно застосував статті 57, 60 СК України до спірних правовідносин і обґрунтовано відмовив у поділі житлового будинку по АДРЕСА_1 , так як докази його віднесення до спільного майна сторін відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження проживання однією сім`єю із відповідачем у період з 1 січня 2008 року по 4 березня 2010 року та набуття спірного майна за спільні кошти, суд касаційної інстанції відхиляє.

Суд апеляційної інстанції у встановленому законодавством порядку оцінив подані сторонами докази і дійшов висновку про те, що цими доказами достовірно не підтверджено ведення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 у спірний періодспільного господарства, пов`язаність побутом, наявність у них спільного бюджету і взаємних прав та обов`язків.

Доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до переоцінки доказів і встановлення на їх підставі нових обставин, що не відноситься до визначених статтею 400 ЦПК України повноважень касаційного суду під час касаційного перегляду справи, згідно з якими касаційний суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції не врахував презумпцію виникнення спільної власності подружжя на майно, набуте у шлюбі, касаційний суд вважає безпідставними.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, і у даній справі апеляційний суд, оцінивши надані сторонами докази і заперечення, дійшов висновку, що відповідачем під час розгляду справи цю презумпцію спростовано.

Суд апеляційної інстанції встановив, що фактично будівництво будинку і додаткових господарських споруд закінчено у 2008 році, що вбачається із технічного паспорта, тому обґрунтовано послався на те, що сам по собі факт реєстрації права власності на спірне майно у період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки один із подружжя може спростувати факт набуття такого майна за спільні кошти та у результаті спільної праці. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-846цс16 та від 8 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15.

Оскільки ОСОБА_2 здійснив будівництво спірного будинку у 2008 році і довів закінчення будівництва за власні кошти, та обставина, що будинок введений в експлуатацію і право власності на нього зареєстроване у період шлюбу сторін, не є підставою для висновку про поширення на це майно режиму спільного майна подружжя.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. А. Стрільчук С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак