Номер провадження: 22-ц/813/1744/19
Номер справи місцевого суду: 520/7386/16-ц
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Заїкін А. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.11.2019 року м. Одеса

Єдиний унікальний номер судової справи: 520/7386/16-ц

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П. (суддя - доповідач),

- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Віцько А.І.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_1 ,

- треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 ,

- відповідачі - 1) ОСОБА_4 , 2) ОСОБА_5 , 3) ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Державного реєстратора управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради Каменської Олени Андріївни, треті особи, які на заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про визнання незаконним рішення, визнання недійсними договору купівлі-продажу та свідоцтв про право власності, заапеляційною скаргою ОСОБА_9 - представника ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухвалене у складі судді Куриленко О.М. о 17 годині 00 хвилин 08 листопада 2017 року,

встановив:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним уточненим у листопаді 2016 року позовом, в якому остаточно просить: 1) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-509, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-494, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ; 3) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-504, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ; 4) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-489, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 ; 5) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-499, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_6 на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 . Крім того позивачка просить визначити спосіб виконання рішення, встановивши, що воно є підставою для скасування записів про права власності №№ 13984480, 13983897, 13982692, 13982086, 13981259 вчинених у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі скасованих свідоцтв про право на спадщину.

ОСОБА_1 обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідачі отримали спірні свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, яке було на момент їх отримання знищено. Також зазначала, що підстави для видачі вказаних свідоцтв були відсутні (Т. 1 а. с. 3 - 7, Т. 2 а. с. 217 - 221).

Під час розгляду справи судом першої інстанції, а саме 24 листопада 2016 року, відповідач ОСОБА_4 , не визнавши первісний позов ОСОБА_1 , звернувся до суду з вищенаведеним зустрічним позовом, в якому просить: 1) визнати незаконним та скасувати рішення від 19.09.2014 року, реєстраційний номер 15911891 про державну реєстрацію права власності державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області Каменської Олени Андріївни; 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер 27026160 від 19.09.2014 року, видане ОСОБА_3 державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області Каменською Оленою Андріївною; 3) визнати недійсними договори купівлі-продажу, укладені 23.10.2014 року, зареєстровані в реєстрі № 2041, 2048; 4) визнати недійсним свідоцтво про право власності від 25.06.2015 року, видане реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області Зеленяк Ганні Миколаївні; 5) встановити спосіб виконання рішення, вказавши що воно є підставою для скасування записів про право власності № 30595460 від 22.07.2016 року, № 30497759 від 18.07.2016 року, № 30597447 від 22.07.2016 року. Також просить стягнути судові витрати на його користь.

Зустрічний позов ОСОБА_4 обґрунтовано тим, що ОСОБА_3 не мав законних прав щодо відчуження нерухомого майна, а отже і подальші реєстраційні дії є також незаконними (Т. 3, а. с. 3 - 18).

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23.02.2017 року вказані первісний та зустрічний позови були об`єднані в одне провадження (Т. 3, а. с. 65 - 66).

У судовому засіданні суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_10 первісні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити.

Представники третіх осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечували проти задоволення первісного позову. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року вказані вище позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-509, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-494, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-504, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 на 1/6 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-489, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_5 на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 6-499, видане 26.03.2016 року Третьою одеською держаною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_6 на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Визначено спосіб виконання рішення, встановивши, що воно є підставою для скасування записів про права власності №№ 13984480, 13983897, 13982692, 13982086, 13981259 вчинених у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі скасованих свідоцтв про право на спадщину.

У задоволенні вищенаведеного зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що видача свідоцтв про право на спадщину у вигляді нерухомого майна, якого на момент отримання спірних свідоцтв вже не існувало, не відповідає вимогам закону, а отже позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню

Крім того, вважаючи, що дійсними титульними власниками спірного майна є саме ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 останнім заявлено вимоги про визнання відповідних правочинів недійсними.

Разом з тим, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 у відповідності до положень ЦК України є добросовісними набувачами, право власності яких захищається Конституцією України та іншими законами.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до правової позиції, сформульованої Пленумом Верховного Суду України у постанові від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Зазначене повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною у п. 21 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», згідно із якою у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Саме такої позиції дотримується і Верховний Суд України у чисельних рішеннях за подібними правовідносинами, зокрема, у постановах від 07.12.2016 року № 756/14448/14-ц та від 18 січня 2017 року № 640/10207/15-ц.

У вказаних постановах Верховний Суд України дійшов висновків, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Разом з тим, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 цього Кодексу) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку із цим вимогу про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. за правилами реституції можна пред`явити тільки стороні недійсного правочину.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, яке було передане на виконання недійсного правочину і відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого статтями 215, 216 ЦК України. Такий спосіб захисту можливий лише шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, на право витребувати в набувача це майно.

За таких самих підстав не підлягає задоволенню і вимога про визнання недійсним свідоцтва про право власності від 25.06.2015 року на ім`я ОСОБА_2 (Т. 4, а. с. 207 - 214).

Представник ОСОБА_4 - адвокат Деменчук Дмитро Анатолійович в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення про задоволення вищевказаного зустрічного позову ОСОБА_4 . У задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 просить відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленим, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.

Апелянт посилається на те, що ОСОБА_3 незаконно отримав свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 , а державний реєстратор Каменська Олена Андріївна незаконно винесла рішення про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вказаний об`єкт нерухомості. За вказаних обставин усі послідуючі правочини є незаконними.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Криворучко Вікторія Олегівна просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилається на те, що спірні свідоцтва про право на спадщину є незаконними, оскільки видані на майно, яке було знищено на момент отримання цих свідоцтв. Крім того, вказує на законність набуття права власності ОСОБА_2 .

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 - адвокат Криворучко Вікторія Олегівна просила апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін, за вказаних у відзиві на апеляційну скаргу підстав.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому вирішені спору, освідомленість учасників справи про її розгляд, думку учасинків справи, які прийняли участь у судовому засіданні, про можливість розгляду спрауви з відсудності її інших учасників, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасинків справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів вірно встановив вищевказані обставини по справі, дійшов правильного вищезазначеного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 . Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 15, 16, 177, 179, 181, 1216, 1218, 1296, 1297, 1301 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 4, 263, 264 ЦПК України) права. Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних висновків суду.

На підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції від 19.09.2014 року, Індексний номер 27026160 належав житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею - 93,4 кв.м., житловою - 52,3 кв.м..

23 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. за реєстраційним № 2041 було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_12 , продав, а ОСОБА_2 купила Ѕ частку житлового будинку під АДРЕСА_1 , який в цілому складається з «А» - житлового будинку, «Б» - вбиральня, загальною площею - 93,4 кв.м., житловою - 51,3 кв.м..

Окрім того, 24 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Борисовою Н.В. за реєстраційним № 2048 було посвідчено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого ОСОБА_3 , від імені якого діяла ОСОБА_12 , продав, а ОСОБА_2 купила Ѕ частку житлового будинку під АДРЕСА_1 , який в цілому складається з «А» - житлового будинку, «Б» - вбиральня, загальною площею - 93, 4 кв.м., житловою - 51,3 кв.м..

Користуючись своїми правами власника майна, ОСОБА_2 приватизувала земельну ділянку, в результаті чого 25 червня 2015 року Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області їй було видано Свідоцтво про право власності, яке було зареєстровано в Державному реєстрі речових права на нерухоме майно за № 10179379.

Після чого, ОСОБА_2 знищила придбаний нею у ОСОБА_3 житловий будинок, що в свою чергу підтверджується інформаційною довідкою КП «БТІ» ОМР від 08.06.2016 року № 473286.72, згідно якої вбачається, що поточною інвентаризацією від 06.07.2015 року встановлено, що на вищевказаній земельній ділянці житловий будинок літ. «А», з прибудовами літ. «а», «а1», вбиральня літ. «В» - знесені, а також Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 62149968 від 24.06.2016 року.

Згодом, а саме - 15 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П. було посвідчено Договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстр. № 2033, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність земельну ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею - 0,0486 га., в межах згідно з планом, у тому числі за земельними угіддями, гектарів: капітальна - 0,0123, тимчасова - 0,001, прибудована територія - 0,0362, кадастровий номер :20:026:0021.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, 26 березня 2016 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Пінігіною Т.М. Назаренку ОСОБА_13 видано свідоцтва на 1/6 частину та на 1/8 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 видано свідоцтва на 1/6 частину та на 1/8 частину зазначеного вище житлового будинку, ОСОБА_6 видано свідоцтво на 1/8 частину зазначеного вище житлового будинку.

З вищевказаних свідоцтв про право на спадщину вбачається, що їх було видано після смерті ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які нібито прийняли, але не оформили свої права на спадщину.

За правилами ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За визначенням ст. 177 ЦК України, об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

За правилом ст. 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

У відповідності зі ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частин першої та третьої 1296 ЦК України, частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Судом першої інстанції встановлено, апелянтом не заперечується, що право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_16 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , натомість як вбачається зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 останній помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також, вказане у даному абзаці підтверджується відповіддю КП «БТІ» ОМР від 21.09.2015 року №461917.67, яка надана на запит нотаріуса.

Наведене дає підстави стверджувати, що право власності не було належним чином зареєстрованим за ОСОБА_16 , оскільки мертва людина не може набувати право власності після смерті внаслідок відсутності суб`єкту такого права.

Також, з огляду на вищенаведені встановлені судами першої та апеляційної інстанцій факти, свідоцтва про право на спадщину, за отриманням яких звернулись відповідачі, фактично були видані на нерухоме майно, якого у натурі не існує, що не відповідає приписам наведених положень з точки зору вимоги до існування об`єкта права у вигляді предмету матеріального світу.

Згідно відповіді КП «БТІ» ОМР від 08 червня 2016 року №473286.72 поточною інвентаризацією від 06 липня 2015 року встановлено, що на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 житловий будинок знесено. Вказане також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 62149968 від 24.06.2016 року.

Таким чином, видача свідоцтв про право на спадщину у вигляді нерухомого майна, якого на момент отримання спірних свідоцтв вже не існувало, не відповідає вимогам закону.

Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Апеляційна скарга містить вимогу, якою апелянт просить відмовити у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 . Між тим доводів щодо невірності висновку суду першої інстанції про недійсніть свідоцтв про право на спадщину, а саме недійсність через неіснування нерухомого майна (знесеного будинку) апеляційна скарга не містить.

З огляду на викладене вище, апеляційний суд приходить до висновку щодо законності задоволення вимог позову ОСОБА_1 судом першої інстанції.

Крім того, апеляційним судом не виявлено підстав для скасування, зміни оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 . Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 та вважає за необхідне зазначити на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Отже, указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

ОСОБА_4 у зустрічному позові просить визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області Каменської Олени Андріївни від 19.09.2014 року, реєстраційний номер 15911891, про державну реєстрацію права власності. Також, апелянт просить визнати недійсним свідоцтво про право власності, серія та номер 27026160 від 19.09.2014 року, видане ОСОБА_3 державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області Каменською Оленою Андріївною. Інші вимоги зустрічного позову є фактично похідними від указаних у даному абзаці вимог.

Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_4 обрав спосіб захисту своїх прав, який не має наслідку поновлення порушених, як на думку останнього, прав відповідачів, з огляду на те, що рішення від 19.09.2014 року, реєстраційний номер 15911891, про державну реєстрацію права власності державного реєстратора реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області Каменської Олени Андріївни та свідоцтво про право власності, серія та номер 27026160 від 19.09.2014 року, видане ОСОБА_3 державним реєстратором реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції в Одеській області Каменською Оленою Андріївною, стосуються нерухомого майна (будинку), який було знесено, а отже не є предметом матеріального світу (річчю), щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки у розумінні приписів ст. 179 ЦК України.

За таких обставин, вимоги апеляційної скарги щодо відмови у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 є безпідставними. Вимоги апеляційної скарги щодо задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 є такими, що не мають юридичного наслідку у вигляді поновлення порушених, як на думку апелянта, прав відповідачів.

Таким чином, апеляційна скарга є безпідставною, а тому не підлягає задоволенню.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Деменчука Дмитра Анатолійовича у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_9 - представника ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 08 листопада 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 16 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: С. О. Погорєлова

О. М. Таварткіладзе