ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6726/19 Справа № 212/9814/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Власенко М.Д. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
УХВАЛА

про повернення апеляційної скарги як не поданої

12 серпня 2019 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі судді Бондар Я.М., розглянувши матеріали апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2013 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2013 року визнано неподаною та повернуто позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

У червні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2013 року. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 червня 2019 року апеляційна скарга залишена без руху та надано позивачеві ОСОБА_1 строк для усунення її недоліків, зокрема для надання доказів поважності пропуску строку на апеляційне оскарження.

Копія ухвали суду апеляційної інстанції від 18 червня 2019 року доставлена апелянту 18 червня 2019 року на електронну адресу позивача ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1), зазначену ним особисто в апеляційній скарзі, як засоби зв`язку для листування.

Згідно зі ст.ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах рівності, змагальності та диспозитивності.

У відповідності до п. 6 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною правової системи України, кожна особа має право на справедливий судовий розгляд цивільної справи. Це право включає в себе доступність до правосуддя, у тому числі доступність до апеляційного оскарження судового рішення. Право на апеляційне оскарження судових рішень закріплено і в ст. 129 Конституції України.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19.06.2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначив, що немає порушення права на доступ до правосуддя, якщо заявники не виявили належної зацікавленості у розгляді їхньої справи.

Як визначено в п.39 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Устименко проти України» № 32053/13 від 29.10.2015 року «…принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представити свою справу за таких умов, які не ставлять його у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною», у зв`язку з чим «… у кожному окремому випадку суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків…» (п.41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьова проти України» № 3236/03 від 03.04.2008 року).

Як видно з матеріалів справи, позивач достеменно будучи обізнаним про існування оскарженої ухвали суду ще у грудні 2013 року, оскільки отримав оскаржувану ухвалу суду, не скористався правом її оскарження продовж п`яти років (а.с.12).

Тобто, звернення до суду із апеляційною скаргою, через п`ять років, та поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження без поважних причин, порушує принцип правової визначеності.

Відповідно до ст. 185, 357 ЦПК України в разі невиконання вимог ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху у встановлений судом строк, скарга вважається неподаною та повертається особі, яка її подала.

Як видно з матеріалів справи, копія ухвали суду від 18 червня 2019 року доставлена на електронну адресу позивача ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1), зазначену останнім в апеляційній скарзі як адресу для листування в той же день 18 червня 2019 року.

Тобто, ОСОБА_1 отримав копію ухвали суду 18 червня 2019 року, однак, у встановлений десятиденний строк, вимоги ухвали суду не виконано, на теперішній час недоліки скарги не усунено.

Отже, позивач ОСОБА_1 , звернувшись до суду у червні 2019 року із апеляційною скаргою на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2013 року, протягом тривалого часу не виявив належної зацікавленості у розгляді справи, що вказує на відсутність у нього зацікавленості у вирішенні спору по суті.

За таких обставин апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2013 року необхідно вважати неподаною та повернути її скаржнику.

Керуючись ст.ст. 185, 357 ЦПК України, суд, -

У X В А Л И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 03 грудня 2013 року вважати неподаною та повернути її скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Суддя Я.М.Бондар