Справа № 758/1338/19
У Х В А Л А

про залишення заяви без руху

30 січня 2019 року м. Київ

Подільський районний суд м. Києва у складі головуючого судді Гребенюка В.В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завдану діями останнього як державного виконавця, -

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2, про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завдану діями останнього як державного виконавця.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зі змісту поданої заяви та доданих до неї документів вбачається про звернення фактично із скаргою на дії державного виконавця Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві, через застосуванням останнім заходів, направлених на примусове виконання рішення Дарницького районного суду м. Києва.

Згідно ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ст. 448 ЦПК України, скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції. Про подання скарги суд повідомляє відповідний орган державної виконавчої служби, приватного виконавця не пізніше наступного дня після її надходження до суду.

Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 449 ЦПК України скарга може бути подана до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Так, згідно доданих до заяви документів, на розгляді у Дарницького районного суду м. Києва, перебувала цивільна справа № 2-3839 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, про стягнення аліментів.

При ознайомлені із матеріалами заяви встановлено, що позовна заява викладена російською мовою, з чого припускається, що позивач не врахував втрату чинності на підставі Рішення Конституційного Суду № 2-р/2018 від 28.02.2018 р. Закону «Про засади державної мовної політики», як такого, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

Так, Конституційний Суд України постановив визнати таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) Закон України «Про засади державної мовної політики» від3липня 2012року №5029-VI зі змінами. Суд постановив, що Закон України «Про засади державної мовної політики» від3липня 2012року №5029-VI зі змінами, визнаний неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим, остаточним та таким, що не може бути оскаржено.

Відповідно втратила чинність й стаття 14 Закону України «Про засади державної мовної політики», якою встановлювалось право суду за згодою сторін здійснювати провадження регіональною мовою (мовами) у межах території, на якій поширена регіональна мова (мови); допускалась подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу, а також без додаткових для цих осіб витрат - надання послуг перекладача з регіональної мови або мови меншини, у разі необхідності, а державою гарантувалась можливість здійснювати судове провадження регіональною мовою (мовами).

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 1 листопада 2018 року (справа № 638/17598/17, провадження № 61-26527 св 18) визнав правомірним залишення без руху позовної заяви у зв'язку із невідповідністю вимогам щодо її змісту, в тому числі і викладенням позовної заяви російською мовою.

Так Верховний Суд зазначив, що державною мовою в Україні є українська мова (стаття 10 Конституції України).

Європейський суд з прав людини у рішенні «Менцен проти Латвії (заява № 71074/01) зазначив: «... що свобода використання мови як така не є однією з прав і свобод, які регулюються Конвенцією. Загальновизнаним є те, що не існує жорсткої лінії розмежування мовної політики від сфери, охопленої Конвенцією, а захід, вжитий в рамках такої політики, може стосуватися одного або декількох положень Конвенції. Разом з тим, фактом залишається те, що, за винятком конкретних прав, передбачених статтями 5 § 2 та 6 § 3 (а), (е), Конвенція сама по собі не гарантує права на використання певної мови при комунікації з органами державної влади або право отримувати інформацію вільно обраною мовою. Отже, за умови поваги до прав, захищених Конвенцією, кожна Висока Договірна Сторона має право регулювати та встановлювати зобов'язання щодо використання своєї офіційної мови або мов у документах, що посвідчують особу та інших офіційних документах.»

З огляду на викладене, відмова в прийнятті заяви з підстав невиконання вимог закону щодо викладення позовної заяви державною мовою, не є такою, що несумісна з гарантіями, передбаченими статтею 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Зважаючи на наведене, позивачу необхідно усунути недоліки державною мовою, якою на підставі статті 10 Конституції України є українська мова, з додержанням вимог, встановлених статтями 175-177, 447-449 ЦПК України.

Крім того, згідно ч. 1 статті 177 ЦПК України, позивач повинен додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб, оскільки другий примірник позовної заяви з додатками в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, заява підлягає залишенню без руху.

Враховуючи наведене та керуючись ч. 1 ст.185, 353, 447-449 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про стягнення моральної та матеріальної шкоди, завдану діями останнього як державного виконавця - залишити без руху.

Надати строк для усунення недоліків, який не може перевищувати десяти днів з дня отримання ухвали;

Роз'яснити, що у разі не усунення недоліків у встановлений в ухвалі строк, заява вважається неподаною та повертається заявнику;

Копію цієї ухвали направити заявнику;

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя В.В. Гребенюк