ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8239/19 Справа № 185/446/18 Суддя у 1-й інстанції - Зінченко А. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Куценко Т.Р.

суддів Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря Синенка Є.А.,

розглянула у відкритому судовому засданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 ,

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів, -

в с т а н о в и л а:

У січні 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів /т. 1 а.с. 3-6/.

Позов обґрунтовано тим, що в липні 2017 року ОСОБА_2 познайомився з ОСОБА_3 ОСОБА_4 . Через деякий час після спілкування у позивача з відповідачем виникли дружні стосунки та плани на ведення спільної підприємницької діяльності. Під впливом довірливого відношення до відповідача, позивач у період з серпня 2017 року по грудень 2017 року здійснював періодичне перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача (п/р НОМЕР_1 в АТ ОТП БАНК МФО 300528) окремими платежами на загальну суму 1 330 000,00 грн. Вказані суми грошових коштів перераховувалися відповідачу для початку спільного бізнесу (придбання товару та інше). Оскільки позивач повністю довіряв відповідачу, тому погоджені умови ведення спільного бізнесу не закріплялися в письмовому договорі. Проте, через деякий час позивач дізнався, що відповідач, зловживаючи його довірою, заволоділа його грошовими коштами без наміру ведення спільного бізнесу, а отримані від позивача кошти витрачала на особисті потреби. Оскільки відповідач не має наміру повертати отримані кошти та уникає зустрічей з позивачем, позивач змушений повертати суму грошових коштів, які отримала відповідач від нього без жодної правової підстави, в судовому порядку, у зв`язку з чим подає до суду цей позов.

Просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 1 330 000 грн.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 1 200 000 (один мільйон двісті тисяч) грн. 00 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено /т. 3 а.с. 19-27/.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким у задоволенні заявлених позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що судом порушено норми матеріального та процесуального права /а.с. 31-35/.

ОСОБА_2 скористався своїм правом передбаченим ст. 360 ЦПК України та подав відзив на апеляційну скаргу.

Перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що правова підстава щодо отримання коштів між сторонами не виникала, будь-які письмові договори сторони не укладали, відповідач категорично заперечує наявність усної домовленості щодо організації спільного бізнесу, сторонами також не надано доказів існування таких домовленостей (договори, будь-яка переписка з цього приводу), які відповідно до ст. 1130,1131 ЦК України, укладаються у письмовій формі, а тому сума 1 200 000 грн. (за відрахуванням 130 000 грн. які сторони визнали, як такі що були надані на придбання товару та витрачені за призначенням), вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні ст. 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що з серпня 2017 року по грудень 2017 року позивач зі свого рахунку № НОМЕР_2 здійснював періодичне перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача (п/р НОМЕР_1 в АТ ОТП БАНК МФО 300528) окремими платежами на загальну суму 1 330 000,00 грн., цільове призначення платежів не зазначено (т. 1 а.с. 13-23 ).

У судовому засіданні відповідач та її представник підтвердили факт переведення вказаних коштів позивачем на особистий рахунок відповідача.

Відповідно до витягу з рахунку відповідача № НОМЕР_1 в АТ ОТП БАНК МФО 300528 (том 2 а.с. 35 39) вбачається отримання коштів з рахунку позивача № 6392, та куди витрачалися кошти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї норми застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2 ст. 1212 ЦК України).

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України).

Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у іншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов`язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11, ч. 1 ст. 177, ч. 1 ст. 202, ч.ч. 1 та 2 ст. 205, ч. 1 ст. 207,ч. 1ст. 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова ч. 1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов`язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604-607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-88цс13.

В своїй позовній заяві позивач зазначає, що він у період з серпня 2017 року по грудень 2017 року здійснював періодичне перерахування грошових коштів на поточний рахунок відповідача (п/р НОМЕР_1 в АТ ОТП БАНК МФО 300528) окремими платежами на загальну суму 1 330 000,00 грн. Вказані суми грошових коштів перераховувалися відповідачу для початку спільного бізнесу (придбання товару та інше), що свідчить про те, що відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою придбання у майбутньому товару для початку спільного бізнесу.

Отже, з позовної заяви вбачається, що грошові кошти не передавались у власність чи користування, їх було отримано не як позику чи оплату за надані послуги згідно з договором, а лише як предмет договору.

При цьому, як на підставу набуття ОСОБА_1 без достатніх правових підстав оспорюваних грошових коштів позивач посилається на те, що відповідач, зловживаючи його довірою, заволоділа його грошовими коштами без наміру ведення спільного бізнесу, а отримані від позивача кошти витрачала на особисті потреби, на думку позивача, можна дійти висновку, що грошові кошти набуті відповідачем без достатніх правових підстав.

Однак, як вбачається із матеріалів справи, єдиним доказом на підтвердження позовних вимог позивача є виписка по його рахунку (т. 1 а.с. 13-23), витрачання коштів визнається відповідачем, проте, як зазначає відповідач, вона ніколи не отримувала від позивача грошових коштів з метою ведення спільного бізнесу, ніколи не надавала позивачу розписку на спірну суму у підтвердження отримання нею грошових коштів з метою ведення спільного бізнесу, в той же час зазначає, що всі витрати здійснювались з дозволу та вказівкою позивача.

Колегія суддів звертає увагу на те, що із наявних в матеріалах справи доказів не можливо встановити характер спірних правовідносин, які між сторонами виникли правовідносини та з якого предмету.

Так, зі змісту наявної в матеріалах справи виписки по рахунку позивача, неможливо встановити, з якою метою та на яких умовах ним перераховувались спірні кошти на рахунок відповідача, що давало б суду підстави визначити правовідносини, що склалися.

Також, колегія суддів зауважує те, що кошти позивачем переаховувались на рахунок відповідача добровільно та без зазначення призначення платежу для ведення спільного бізнесу, придбання товару, тощо, а зазначено переказ на поточний рахунок.

Тому колегія суддів не погоджується з висновками суду 1 інстанції свтосвно того, що сума 1 200 000 грн. вважається отриманою відповідачем безпідставно у розумінні ст. 1212 ЦК України та є такою, що підлягає поверненню.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України).

Отже суд першої інстанції не з`ясував всі обставини справи, дійшов передчасного висновку щодо доведеності позовних вимог та можливості стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів у сумі 1 200 000 грн., які на думку суду є безпідставно набутими, що є підставою для скасування рішення суду у відповідності до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року у даній справі в частині задоволених позовних вимог слід скасувати через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також в зв`язку з порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення по справі про відмову у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 червня 2019 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л.Демченко

М.О.Макаров