КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Панченка М.М., Іванченка М.М.

при секретарі - Масловській К.І.

за участю: представника позивача - ОСОБА_1

відповідача- ОСОБА_2

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Солом`янського районного суду м. Києва Шереметьєвої Л.А.,

у цивільній справі №760/32570/18 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2018 року ОСОБА_4 звертаючись до суду з вищезазначеним позовом просив визнати недостовірною інформацію поширену ОСОБА_2 та такою, що принижує його честь і гідність, а також зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію, поширену нею в заяві від 29 січня 2018 року на ім`я начальника Солом`янського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_5 , та в заяві від 28 березня 2018 року на ім`я начальника Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації. Стягнувши з відповідача 11 169 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої розповсюдженням зазначеної вище недостовірної інформації, та 18 615 гривень у відшкодування моральної шкоди, завданої йому неправомірними діями відповідача щодо позбавлення його вільного спілкування з власною донькою, словесних образ, нецензурних виразів та жестів, які були виражені ОСОБА_2 по відношенню до нього.

Обґрунтовуючи вимоги тим, що в червні 2015 року між ним та ОСОБА_6 був укладений шлюб, від якого вони мають доньку ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Подружжя проживає окремо, дитина проживає разом з матір'ю та бабою, відповідачем у справі.

За твердженням позивача, відповідач позбавляє його вільного спілкування з дитиною, що завдає йому моральної шкоди, а також призводить до приниження його честі та гідності. Крім того, ображає його словесно, поширює неправдиві звинуваченнями щодо нього та розповсюджує недостовірну інформацію в листах до органів поліції та Солом`янської РДА. Нецензурні жести й вирази в присутності інших осіб, неможливість вплинути на відповідача, як сторонню особу, завдали йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, на підтвердження чого позивач надав висновок експерта № 10-08-18 від 10 серпня 2018 року.

Посилався на те, що інформація викладена в заявах є надуманою, такою, що не відповідає дійсності, спростовується відсутністю будь-яких доказів вчинення позивачем таких дій та відсутністю відповідних рішень компетентних органів влади, якими такі факти можуть бути встановлені.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі. Зазначаючи, що судове рішення ухвалене з неповним встановленням обставинам справи та містить висновки, які таким обставинам не відповідають. ОСОБА_4 наполягав на тому, що висловлювання відповідача у заявах до органів поліції та Солом`янської РДА не є оціночними судженнями, а містять фактичні дані щодо особи позивача.

Відповідач 04 листопада 2019 року подала до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила в її задоволенні відмовити за безпідставністю вимог, залишивши в силі рішення суду першої інстанції.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав подану апеляційну скаргу та просив суд її задовольнити.

Відповідач та її представник не визнали подану апеляційну скаргу, заперечували проти її задоволення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Так, судом при розгляді справи встановлено, що 29 січня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до начальника Солом`янського УП ГУ НП України в м. Києві ОСОБА_8 із заявою щодо протиправності дій позивача, у якій відповідачем були вжиті наступні висловлювання: « ОСОБА_4 є агресивною, психічно хворою людиною…»; «01 січня 2018 року ОСОБА_4 приїхав, коли дочка з онукою гуляли на дитячому майданчику, зчинив чергову сварку, почав бити, кричати, а також штовхав дитину»; «06 лютого 2017 року в результаті того, що я боялась впускати ОСОБА_4 до своєї квартири, він душив мене за горло на коридорі біля ліфту, погрожував, що нас повбиває»; « ОСОБА_4 вперше побив мою дочку на першому місяці вагітності»; «11 лютого 2016 року ( ОСОБА_4 ) у мене в квартирі знову побив дочку, проявляючи нестримну агресію, неконтрольовану лють, хотів викинути її у вікно з десятого поверху, мене сильно кидав об стіну головою та бив. Забрав ключі від квартири»; « 12 лютого 2016 року після побиття дочки та мене ( ОСОБА_4 ) подряпав автомобіль дочки, порізав колеса… Випадок зафіксовано поліцією…»; «04 січня 2018 року ( ОСОБА_4 ) на стоянці облив автомобіль дочки кислотою, в результаті чого фарбу по всій машині роз`їло. Випадок зафіксовано»; «У ОСОБА_4 . є багато зброї, якою він на погрожує… коли ( ОСОБА_4 ) викликали до воєнкомату неодноразово платив хабара, щоб його не забрали на війну»; «Він ( ОСОБА_4 ) постійно погрожує нам фізичною і моральною розправою і свої погрози приводить у реальність»; «Він ( ОСОБА_4 ) і далі погрожує нам, що повбиває або покалічить…».

28 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою, в якій зазначала наступне: « ОСОБА_4 зарекомендував себе як агресивна, неврівноважена людина та, виходячи з неодноразових неадекватних вчинків і постійних спалахах агресії ОСОБА_4 »; «05 березня 2018 року ОСОБА_4 у пізній час вибивав двері до нашої квартири, сильно кричав та лаявся нецензурними словами, погрожував розправою…», «… моя донька та онука потребує захисту від ОСОБА_4 , тому, що зазнала та зазнає від нього фізичного, психологічного, морального та економічного насилля».

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що звернення відповідача із заявами до компетентних органів не є поширенням будь-якої інформації щодо позивача. Даними зверненнями вона реалізувала своє право на звернення гарантоване ст. 40 Конституції України та Закону України „ Про звернення громадян ", з метою захисту своїх прав та членів своєї родини, які вона вважала порушеними з боку позивача. Крім того, виходив з того, що відомості, які містяться в заявах ОСОБА_2 є її оціночними судженнями щодо особи ОСОБА_4 . Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Зазначені оціночні судження сформовані відповідачкою за наслідками дій позивача, а також з урахуванням специфіки їх взаємовідносин, які склалися між ними. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог про захист честі та гідності, спростування недостовірної інформації, та вважав відсутніми підстави і для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

За змістом ч. ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

За таких обставин, обов`язковою підставою для спростування недостовірної інформації є наявність ознаки її поширення.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту.

Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Згідно ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Абзацом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної

діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого ст. 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Аналогічне роз`яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Відтак, шляхом подання заяв до правоохоронних органів та Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, ОСОБА_2 реалізувала своє право на звернення, гарантоване ст. 40 Конституції України та Законом України «Про звернення громадян», з метою захисту своїх прав та прав членів своєї родини, які вона вважала порушеними з боку позивача, а отже ознаки поширення будь-якої інформації відносно особи позивача в діях ОСОБА_2 не вбачається.

За матеріалами справи вбачається,що постановою Солом'янського районного суду м. Києва від 11 травня 2018 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_4 було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення насильства в сім'ї).

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.04.2019 року ОСОБА_4 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (заподіяння легкого тілесного ушкодження) по відношенню до ОСОБА_6 , у зв`язку з закінченням строків притягнення до кримінальної відповідальності, тобто за нереабілітуючими підставами.

За таких обставин, враховуючи характер відносин, що склалися між сторонами, та неодноразове встановлення судами вчинення ОСОБА_4 відносно відповідача та її сім`ї неправомірних дій, у тому числі із застосування насильства, звернення ОСОБА_2 із заявою до правоохоронних органів з вимогою перевірити факти щодо чинення ОСОБА_4 погроз та насильства, не може вважатися зазначенням відповідачем неправдивих відомостей щодо позивача.

Так, відповідно до ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень.

Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно -стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або інших прав осіб і є необхідним в демократичному суспільстві.

Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання, поглядів, припущень не підлягає доведенню. Особа, яка висловлює не факти, а свої погляди, критичні висловлювання, припущення, не може бути зобов`язана доводити їх правдивість, оскільки це є порушенням свободи на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.

Таким чином, відомості викладені в заяві ОСОБА_2 до Служби у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації щодо неврівноваженості особи ОСОБА_4 є оціночними судженнями відповідача, сформованими нею за наслідками дій позивача, а також з врахуванням специфіки взаємовідносин, які склалися між ними.

Доводи апеляційної скарги в частині в частині того, що суд не обґрунтовував своїх висновків щодо відмови у задоволенні заявлених вимог про спричинення йому моральної шкоди в частині дій відповідача пов`язаних з перешкоджанням вільного спілкування з донькою, на думку колегії суддів не грунтуються на нормах діючого законодавства та матеріалах справи.

У відповідності до поданої позовної заяви позивач ставив питання щодо відшкодування спричиненої йому моральної шкоди виходячи з положень ст.ст. 23, 280, 1167 ЦК України посилаючись на висновок № 10 -08-18 за яким вбачається, що ОСОБА_4 завдана моральна шкода внаслідок приниження його честі та гідності звинуваченням у психіатричній хворобі та неправдивими звинуваченнями з боку ОСОБА_2 .

Чинення перешкод у спілкуванні з донькою з боку відповідача позивачем було охарактеризовано як показування нецензурних жестів, обзивання, супровід ненормативної лексики, протиправна поведінка, що було визначено позивачем як підстави позову при зверненні до суду з позовом про захист честі, гідності спростування недостовірної інформації.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення моральної шкоди з підстав того, що обгрунтування завдання йому моральної шкоди підтверджуються позивачем тими ж обставинами, що і в частині розповсюдження недостовірної інформації щодо нього та приниження його честі та гідності (суд відмовив у їх задоволенні) є не спростованими.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 08 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: