Справа № 761/3385/19
Провадження № 2-з/761/66/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2019 року суддя Шевченківського районного суду м. Києва Пономаренко Н.В., вивчивши заяву представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба в справах дітей та сім»ї Шевченківської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір»ю, -

в с т а н о в и в :

представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 звернулась в суд із заявою про забезпечення позову одночасно з поданням позову в інтересах позивача ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба в справах дітей та сім»ї Шевченківської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір»ю.

У поданій заяві про забезпечення позову заявник просить вжити заходів забезпечення позову у вказаній справі до вирішення судом питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме: заборонити Державній міграційній службі України пропуск на виїзд за кордон України малолітньої дитини ОСОБА_4 з громадянином Франції ОСОБА_3; заборонити Державній прикордонній службі України пропуск на виїзд за кордон України малолітньої дитини ОСОБА_4 з громадянином Франції ОСОБА_3; заборонити громадянину Франції ОСОБА_3 вивозити за кордон малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вимоги п.2 ч.1 ст. 152 ЦПК України встановлюють, що заява про забезпечення позову подається одночасно з пред'явленням позову - до суду, до якого подається позовна заява, за правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, заявник посилається на те, що малолітній ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України і сином громадянки України ОСОБА_1 та громадянина Франції ОСОБА_3. Разом із тим зазначає, що батько дитини зареєстрував сина і як громадянина Франції. Однак, на даний момент між сторонами існує конфлікт щодо визначення місця проживання дитини, а відповідач погрожує відмовитись від подальшої роботи в Україні у Французському інституті в Україні і погрожує забрати дитину і виїхати до країни Франція. Зазначає, що ОСОБА_3 є агресивним по відношенню до позивачки і відповідно до заяви ОСОБА_1 відповідні дані внесені до ЄРДР по ст.125 КК України; також вона зверталась до поліції по факту викрадення дитини.

Вважає, що оскільки предметом позову є захист права позивача щодо своєї дитини, вказаний вид забезпечення позову відповідає як предмету спору, так і є співмірним із обставинами, які склалися на даний момент.

Водночас, в заяві зазначено, що позивачка під час розгляду справи не має наміру переховувати дитину від відповідача, вважає за доцільне надавати час для їх зустрічей.

Види забезпечення позову визначені положеннями ч. 1 ст. 150 ЦПК України.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами.

В свою чергу, вимоги ст.153 ЦПК України визначають, що заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду).

Суд, вивчивши заяву про забезпечення позову та додані до неї документи, всебічно з»ясувавши обставини, на які заявник посилається як на підставу заявлених вимог, вважає необхідним відмовити у задоволенні заяви, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

У роз»ясненях, викладених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Положеннями пункту 4 цієї ж постанови визначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов»язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв»язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Однак, в даному випадку, судом не встановлено існування об'єктивних обставин вважати, що невжиття заявлених заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

В обґрунтування доводів представника позивача про те, що існує реальна загроза невиконання рішення суду в разі задоволення позову, - суду не надано достатніх та належних доказів, які б підтверджували вказані обставини.

Адже, долучені до заяви фотозображення, копія заяви позивача ОСОБА_1 про кримінальне правопорушення за ст.146 КК України, долучений витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань та наявність у дитини, крім паспорту громадянина України для виїзду за кордон, ще й паспорту із зазначенням громадянства Франції - не являються доказами, які беззаперечно свідчать про намір ОСОБА_3 без згоди ОСОБА_1 виїхати за межі України з малолітнім сином сторін. Доказів про такі спроби виїзду чи передумови для такого перетину кордону України, суду також надано не було. Крім того, відповідно до Закону України «Про громадянство України» в Україні діє принцип єдиного громадянства.

Крім того, обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. В рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Так, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

В даному випадку слід зазначити, що наведене представником позивача в заяві посилання на п.8 ч.1 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» із посиланням, що однією для підстав тимчасового обмеження у праві виїзду громадян України за кордон є подача щодо громадянина цивільного позову до суду - до закінчення провадження у справі, є помилковим, оскільки пункт 8 частини першої статті 6 виключено на підставі Закону N 888-VIII від 10.12.2015.

З урахуванням викладеного, слід дійти висновку, що вказаний в заяві вид забезпечення позову стороною позивача ототожнюється із тимчасовим обмеженням у праві виїзду громадян.

Водночас, вимогами ст.441 ЦПК України врегульовано вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України. Положення ч.ч.1-3 вказаної норми передбачають, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.

Частинами 3 і 4 ст. 22 Закону від 22 вересня 2011 р. № 3773-VI "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що виїзд та в'їзд з/та в Україну іноземця та особи без громадянства може бути за рішенням суду тимчасово відкладено до виконання ним майнових зобов'язань перед фізичними та юридичними особами в Україні, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України або тимчасово обмежується право виїзду з України.

Таким чином, вирішення судами питання про обмеження у виїзді за межі України можливе тільки у порядку, визначеному ст. 441 ЦПК, та за поданням державного виконавця на підставі Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з ухиленням боржника від виконання судового рішення чи рішення іншого органу, що перебуває на виконанні.

За вказаних обставин, а також враховуючи те, що заходи забезпечення позову застосовуються лише у разі достатньо обґрунтованого припущення про те, що їх невжиття може у майбутньому утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, чого, в даному випадку, встановлено не було, а заявлені види забезпечення не є співмірними із заявленими вимогами, вказаний вид забезпечення позову не є відповідним позовним вимогам, а тому заява представника позивача про забезпечення позову в даній цивільній справі задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст. 66, 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст.ст. 149, 150, 153, 260, 261, 353, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба в справах дітей та сім»ї Шевченківської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір»ю - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суду міста Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду ухвали в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Суддя: