Єдиний унікальний номер 236/2964/19 Номер провадження 22-ц/804/3179/19
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

19 грудня 2019 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут цивільну справу без повідомлення учасників що виникла з трудових правовідносин за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 вересня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовною заявою в якій викладено вимоги до Акціонерного товариства «Українська залізниця» /надалі Українська залізниця/ про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18 липня 2017 року по 17 травня 2019 року в розмірі 127 378,68грн. Відповідно до змісту позовних вимог, через затримку розрахунку при звільненні позивач просила застосувати відповідальність передбачену статтею 117 Кодексу законів про працю України /надалі КЗпП України/.

У відзиві від 23 вересня 2019 року відповідач не ставив під сумнів обставини щодо роботи ОСОБА_1 оператором сортувальної гірки 6-го розряду у виробничому підрозділі «Станція Дебальцеве-сортувальне» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» в Регіональній філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», при цьому заперечував обставини щодо існування заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 за період з січня 2017 року по липень 2017 року вказуючи, що за період з березня 2017 року відсутні відомості щодо фактично відпрацьованого часу, нарахування та виплати заробітної плати через те, що місце роботи працівника знаходиться на території що тимчасово непідконтрольна Україні в м. Дебальцеве та існування форс-мажорних обставин.

Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено. Суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову та виходив з того, що висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 підтверджує відсутність вини відповідача у не проведенні своєчасного розрахунку з позивачем при її звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила скасувати рішення та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування скарги заявник посилалася на те, що суд безпідставно не взяв до уваги що на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з 01 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року, а отже починаючи з 18 липня 2017 року позивач отримала право на компенсацію середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того що безпосереднє місце роботи ОСОБА_1 належить до території тимчасово непідконтрольної Україні та з 20 березня 2017 року адміністративна будівля та виробничі об`єкти захоплені невідомими особами, однак посилання відповідача на висновок Торгово-промислової палати України є безпідставним, оскільки такий висновок не припиняє чи відміняє дію Законів України. Заявник стверджувала про те, що не зважаючи на втрату контролю владою України в 2014 році, відповідач протягом 2016-2017 років сплачував заробітну плату належним чином здійснюючи господарську діяльність на непідконтрольній території.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із Товариством до 17 липня 2017 року та була звільнений у зв`язку із скороченням штату за пунктом 1 статті 40 КЗпП України /копія трудової книжки а.с.11-13, копія наказу № 7834/ДН-ОС від 10 липня 2017 року/.

Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 07 грудня 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 квітня 2017 року по 17 липня 2017 року у розмірі 17 820грн /а.с.17/.

Відмовляючи в позові суд виходив із того, що відсутні правові підстави для задоволення позову.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відмовляючи в задоволенні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку суд обґрунтовано вважав, що недоведена вина відповідача у непроведенні розрахунку з позивачем при її звільненні та прийняв до уваги посилання відповідача на висновок Торгово-промислової Палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на положеннях норм матеріального і процесуального права.

Згідно із частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюється главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Дебальцеве. З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в м. Дебальцеве, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Дебальцеве, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.

Не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях, Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами, без встановлення та врахування відповідних фактів щодо обставин які настали 20 березня 2017 року та є надзвичайні і невідворотні та об`єктивно унеможливлюють виконання обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами.

Висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Суд апеляційної інстанції при вирішенні спору що виник, виходить з того, що саме надання відповідачем висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року про існування з 20 березня 2017 року обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції породжує відповідні правові наслідки та спростовує доводи апеляційної скарги позивача про відсутність вини залізниці в непроведенні своєчасного розрахунку при звільненні позивача.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Краснолиманського міського суду Донецької області від 24 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 19 грудня 2019 року.

Судді: