Провадження № 2/263/2556/2019
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 грудня 2019 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Хараджі Н.В., при секретарі Петровському Д.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, вказуючи, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 , в якій також зареєстрований відповідачі, проте у жовтні 2016 року через тривале проведення у м. Маріуполі антитерористичної операції, вони були змушені виїхати за межі України та їх реєстрація місця проживання за вказаною адресою є суто формальною, при цьому вони проживають у місті Березовському Свердловської області Російської Федерації, де відповідач ОСОБА_2 придбала у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 . Крім того, починаючи з жовтня 2016 року відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_1 , не несуть витрат по утриманню квартири та не приймають участі у спільному побуті. Зауважує, що 01.03.2019 вона звернулася до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради з заявами про зняття з реєстрації місця проживання Відповідачів, проте їй було відмовлено у вчиненні цих реєстраційних дій на підставі п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207.

Позивачка та ї представник в судове засідання не з`явились, надали суду заяву з проханням про розгляду справи за їх відсутності, задоволенням заявлених вимог.

Відповідачка, яка дії в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в судове засідання не з`явились, надали суду заяву з проханням про розгляду справи за їх відсутності, не заперечуючи проти задоволенням заявлених вимог.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву з проханням про розгляду справи за її відсутності, при винесенні рішення просила врахувати права та інтереси неповнолітніх дітей, також надавши суду висновок, відповідно до якого третя особа вважає неможливим визнання неповнолітніх: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 25.04.2016, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Саховою М.А., зареєстрованого в реєстрі за № 1610, ОСОБА_1 , на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Центру надання адміністративних послуг Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 01.03.2019 року за № 045-13.07-01108, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Відповідно до свідоцтв про народження серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ..

Згідно договору від 29.09.2018 року, посвідченого т.в.о. нотаріуса міста Березовського Свердловської області Кольцовою A.A., зареєстрованого в реєстрі за № 66/405-н/66-2018-4-115, ОСОБА_2 придбала у власність трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

В матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 посвідчена т.в.о. нотаріуса нотаріального округу: місто Березовський Свердловської області Упоровою Є.О. 13.07.2019 та зареєстрована в реєстрі за№ 66/218-н/66-2019-4-84, згідно якої ОСОБА_2 від свого імені та від імені неповнолітньої доньки ОСОБА_8 (до зміни імені - ОСОБА_3 ) та малолітньої доньки ОСОБА_4 : визнала у повному обсязі пред`явлені мною до Відповідачів позовні вимоги про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 ; зазначила про те, що не заперечує проти зняття Відповідачів з реєстрації місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 ; зазначила, що Відповідачі забезпечені належним житлом, а саме проживають у належній їм на праві приватної власності квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_2 ; зазначила, що батько ОСОБА_8 (до зміни імені - ОСОБА_3 ) позбавлений батьківських прав у судовому порядку, а батько ОСОБА_4 надав свою згоду на зняття його доньки з реєстрації місця проживання; просить задовольнити мої позовні вимоги, а справу за моїм позовом розглянути за її відсутності.

Згідно рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18.11.2015 року, яке набрало законної сили 03.12.2015 року, було позбавлено ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно письмової згоди, посвідченої т.в.о. нотаріуса нотаріального округу: місто Березовський Свердловської області Упоровою Є.О. 11.07.2019 року та зареєстрованої в реєстрі за № 66/218-н/66-2019-1-588, батько ОСОБА_10 надав письмову згоду на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої доньки у квартирі АДРЕСА_1 .

01.03.2019 року позивачкою до Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради були подані заяви про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , на які було відмовлено у вчиненні цих реєстраційних дій на підставі п. 11 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207.

Крім того, згідно паспорту громадянина Російської Федерації, виданого 26.06.2018 року за №39 17 307682, ОСОБА_8 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Також, згідно свідоцтва про реєстрацію місця проживання №2239, виданого відділом по питанню міграції Відділу Міністерства внутрішніх справ 19.11.2018 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідачкою не надано суду жодного доказу на спростування позовних вимог.

Як роз`яснено у п. 34 та п. 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення такої вимоги, як про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Крім того відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

На батьків покладається обов`язок забезпечення дітей всім необхідним, в тому числі житлом. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає право користування житлом автоматично разом з батьками.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності позбавлення відповідачів права користування квартирою, оскільки він не є повним, об`єктивним та таким, що ґрунтується на всіх матеріалах справи.

При цьому, судом встановлено, що неповнолітні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно проживає разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувають на її вихованні, та на теперішній час зареєстровані за місцем її проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном.

Згідно з п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 №1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою.

Враховуючи вище наведені норми законодавства, та конкретні обставини справи, а саме те, що відповідачі в спірному жилому приміщенні без поважних причин не проживають понад встановленого законодавством строку, що в свою чергу перешкоджає позивачці здійсненню її права користування та розпорядження належною квартирою, при цьому мають інше житло, позов підлягає задоволенню, а відповідача слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1 .

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 5, 13, 81, 247 ч.2, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 15, 391,405 ЦК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя.

Суддя Н.В. Хараджа