ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 4-с/753/20/19
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" грудня 2019 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Лужецької О.Р.

з участю секретаря Григораш Н.М.,

представника скаржника ОСОБА_1 ,

державного виконавця Жиглій В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві справу за скаргою ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві

ВСТАНОВИВ:

Шинкаренко Сергій Олександрович (далі по тексту - ОСОБА_2 , Скаржник) звернувся до суду зі скаргою на дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Годзь Євгена Івановича, в якій просив визнати дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Годзь Євгена Івановича неправомірними, скасувати постанову головного державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 01.08.2017 ВП № 54401169

В обґрунтування скарги зазначає, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2017 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ПрАТ «СК «Україна», МТСБУ про відшкодування шкоди, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду внаслідок ДТП у розмірі 6 905 грн. 54 коп., витрати, пов`язані з проведенням незалежної експертизи у розмірі 57,41 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2017 скасовано в частині стягнення розміру заподіяної шкоди, судових витрат та ухвалено в цій частині нове. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ПРАТ «СК «Україна», МТСБУ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заподіяну шкоду у розмірі 56 905 грн., 504 грн. витрат, пов`язаних з оплатою проведення незалежної експертизи, витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 574.20 грн., судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 631,62 грн.

09.06.2017 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017 скаржником була подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій серед іншого просив зупинити виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017.

12.06.2017 ухвалою ВССУ відкрито касаційне провадження та зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017.

08.08.2017 скаржник отримав постанову головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 01.08.2017 про відкриття виконавчого провадження і постанову про арешт майна боржника від 02.08.2017.

Вважає, що рішення головного державного виконавця Годзь Є.І. є незаконним, тому звернувся до суду з зазначеною скаргою.

В судовому засіданні представник скаржника скаргу підтримав та просив суд її задовольнити.

Державний виконавець в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечувала, зазначивши, що діяла згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Враховуючи викладене, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, матеріали виконавчого провадження суд вважає, що в задоволенні скарги слід відмовити за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 129-1 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи. Пропущений з поважних причин строк може бути поновлено судом.

Відповідно до вимог ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2017 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ПрАТ «СК «Україна», МТСБУ про відшкодування шкоди, задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 матеріальну шкоду внаслідок ДТП у розмірі 6 905 грн. 54 коп., витрати, пов`язані з проведенням незалежної експертизи у розмірі 57,41 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017 рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22.02.2017 скасовано в частині стягнення розміру заподіяної шкоди, судових витрат та ухвалено в цій частині нове. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , треті особи: ПРАТ «СК «Україна», МТСБУ про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заподіяну шкоду у розмірі 56 905 грн., 504 грн. витрат, пов`язаних з оплатою проведення незалежної експертизи, витрати на правову допомогу в сумі 2000 грн., судовий збір за подачу позовної заяви в сумі 574.20 грн., судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 631,62 грн.

На виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017 видано виконавчий лист.

В судовому порядку виконавчий лист не визнаний таким, що не підлягає виконанню.

27.07.2017 на виконання до державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві надійшов виконавчий лист № 753/15214/16, виданий 14.06.2017 Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 коштів в розмірі 60615,13 грн.

01.08.2017 року на підставі заяви ОСОБА_3 , державний виконавець, керуючись ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», винес постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 54401169, копії якої направлені сторонам виконавчого провадження.

02.08.2017 державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника, копії якої направлені сторонам виконавчого провадження.

Звертаючись до суду зі скаргою ОСОБА_2 зазначає, що 12.06.2017 ухвалою ВССУ зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017, а тому державний виконавець не мав права відкривати виконавче провадження.

Суд не може погодитися з такою позицією скаржника, виходячи з наступного.

Статтею 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

У справі «Бурдов проти Росії» від 7 травня 2002 року, Європейський суд з прав людини, вказав, що пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права («право на суд»), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їх справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухвалене будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова «судового розгляду» .

У справі «Soering vs UK» від 07.07.1989 року Європейський суд з прав людини визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Також, будь-яке тлумачення гарантованих прав та свобод, повинно відповідати загальним положенням Конвенції, метою якої є забезпечення і талий розвиток цінностей демократичного суспільства. Тобто, на державі лежить безпосередній обов`язок дотримуватися прав та свобод особи і забезпечувати своєчасне та в повному обсязі виконання судових рішень, що набрали законної сили. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції.

Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд. Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

Таким чином, процес примусового виконання судового рішення у цивільній справі необхідно розглядати як невід`ємну частину механізму судового захисту права в порядку цивільного судочинства виходячи з наступного:

1) мета цивільного судочинства, закріплена у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави) в повній мірі досягається лише в результаті виконання вимог судового рішення. Виконавче провадження є логічним продовженням судового розгляду та не може без нього існувати, як і сам судовий розгляд втрачає сенс без можливості звернення судового рішення до примусового виконання;

2) провадження щодо примусового виконання судового рішення є проявом процесуального принципу обов`язковості судового рішення, без нього даний принцип перетворюється на просту декларацію.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно положень ч.1 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Статтями 76 і 81 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Постановлення Вищим спеціалізованим судом України ухвали від 12.06.2017, якою зупинено виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2017 до закінчення касаційного провадження не може бути підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження чи повернення виконавчого документа стягувачу, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень та провадять конкретні виконавчі дії, застосовувати заходи, спрямовані на примусове виконання такого рішення, а відтак винесення постанови про відкриття виконавчого провадження та накладення арешту на майно здійснено відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

З огляду на викладене, твердження скаржника щодо неправомірності дій державного виконавця є необґрунтованими, останнім при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження дотримані вимоги Закону України «Про виконавче провадження», що свідчить про відсутність підстав для задоволення скарги.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 12, 13, 76-89, 447-451 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_2 на дії головного державного виконавця Деснянського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві - відмовити.

Ухвала суду може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через Дарницький районний суд м. Києва протягом п`ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали складено 16.12.2019.

Суддя О.Р.Лужецька