ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року м. Чернівці

Справа № 725/1644/16-ц

Провадження №22-ц/822/666/19

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.

суддів: Владичана А.І., Лисака І.Н.,

секретар - Собчук І.Ю.

за участю: представника апелянта - Кутровської Н.М., представника відповідача - ОСОБА_4.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 червня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю, головуючий у І-й інстанції - Стоцька Л.А.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у квітні 2016 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що проживає однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з листопада 2013 року по даний час. Вони спільно проживають у квартирі АДРЕСА_1 .

Вказував про те, що відповідач до листопада 2013 року перебувала в іншому шлюбі, який було розірвано рішенням суду від 11 червня 2011 року.

За час спільного проживання однією сім`єю вони мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, вели спільне домашнє господарство, здійснювали ремонті роботи у майні.

Так, у період спільного проживання протягом 2015 року за його власні кошти внаслідок їх спільних трудових затрат майно, яке є власністю ОСОБА_2 , а саме, квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 249,3 кв.м., та приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 , загальною площею 144,90 кв.м., істотно збільшилося у своїй вартості.

Зазначав, що після розірвання шлюбу зі своїм колишнім чоловіком та розподілу майна між ними, вартість майна, що перебувало у користуванні відповідачки становила: вартість квартири АДРЕСА_1 - 1 730 641 грн, а вартість приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 - 710 513 грн. На даний час вартість зазначених об`єктів нерухомості становить відповідно 5 092 700 грн та 2 322 602 грн.

Просив встановити факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з листопада 2013 року по момент звернення до суду з позовом.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 249,3 кв.м., та приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 , загальною площею 144,90 кв.м., спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 249,3 кв.м., та на 1/2 частину приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 , загальною площею 144,90 кв.м. та припинити право спільної сумісної власності на зазначені об`єкти нерухомості.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 червня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з листопада 2013 року по даний час.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 249,3 кв.м. та приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 , загальною площею 144,90 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 249,3 кв.м. та на 1/2 частину приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 , загальною площею 144,90 кв.м. Право спільної сумісної власності на зазначені об`єкти нерухомості припинено.

На зазначене рішення АТ «ОТП Банк» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Посилається на те, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через порушення норм процесуального права, оскільки майно було обтяженим на користь банку до повного виконання зобов`язань ОСОБА_2 за кредитним договором, а банк не було залучено до участі у розгляді даної справи.

На апеляційну скаргу ОСОБА_2 подала відзив, у якому зазначає, що оспорюваним рішенням права, свободи, інтереси та обов`язки АТ «ОТП Банк» не вирішувалися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості, вказуючи на те, що у період спільного проживання протягом 2015 року за кошти позивача та внаслідок спільних трудових затрат сторін майно, яке є власністю ОСОБА_2 , а саме: квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 249,3 кв.м., та приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 , загальною площею 144,90 кв.м., істотно збільшилося у своїй вартості. На даний час вартість зазначених об`єктів нерухомості становить відповідно 5 092 700 грн та 2 322 602 грн.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не може погодитись колегія судів апеляційного суду.

Відповідно до вимог частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 74 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною четвертою статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Застосовуючи наведені норми права, давши оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції встановив факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнав майно спільною сумісною власністю.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 17 березня 2016 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , та виділено у власність ОСОБА_2 майно: квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 249,3 кв.м., та приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 , загальною площею 144,90 кв.м.

Також встановлено, що 08 серпня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 укладено договір наступної іпотеки №PCNL-OAJ/507/2006, за умовами якого у рахунок забезпечення виконання зобов`язань ОСОБА_3 за кредитними договорами № МL-OAJ/286/2006 від 04 серпня 2006 року, № СNL-OAJ/288/2006 від 04 серпня 2006 року та ОСОБА_2 за кредитним договором № МL-OAJ/287/2006 від 04 серпня 2006 року, ОСОБА_3 передано в іпотеку банку відокремлену частку житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами, а саме: житлове приміщення (квартира № 1) загальною площею 249,3 кв.м, у тому числі житловою площею 68,0 кв . м ., що знаходиться за адресою АДРЕСА_6 , що належить іпотекодавцю на праві власності.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 10 листопада 2015 року визнано недійсним договір наступної іпотеки від 08 серпня 2006 року №PCNL-OAJ/507/2006, укладений між ОСОБА_3 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» та посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балацьким О.О.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 11 лютого 2016 року задоволено частково апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 до виконання зобов`язань щодо виконання кредитних договорів № ML-0AJ/286/2006, № ML-0AJ/288/2006, №ML-0AJ/287/2006 від 04 серпня 2006 року.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у цивільній справі за №725/2664/15 рішення Першотравневого районного суду м. Чернівців від 10 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 11 лютого 2016 року скасовані, в позові про визнання недійсним іпотечного договору відмовлено.

Отже, все вищевказане майно є предметом іпотеки за договором іпотеки №PCNL-OAJ/507/2006 від 08 серпня 2006 року.

У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначена правова позиція Верховного Суду викладена у постанові від 23 січня 2019 року по справі № 943/12557/16-ц та постанові від 31 січня 2019 року по справі № 562/2260/15-ц.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до п.п. «є» п. 2.3.7 кредитного договору №ML-0AJ/287/2006 від 04 серпня 2006 року, позичальник зобов`язаний без зволікань повідомляти банк про претензії будь-якої третьої сторони стосовно будь-якої частини предмету іпотеки і вчинити всі дії для захисту предмета іпотеки.

Згідно із частиною шостою статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Отже, ухвалення рішення, яке стосується іпотечного майна, у будь-якому випадку стосується прав та обов`язків іпотекодержателя, оскільки безумовно впливає на можливість виконання уже ухваленого на користь іпотекодержателя рішення про стягнення з ОСОБА_2 кредитної заборгованості та впливає на можливість Банку звернути стягнення на іпотечне майно.

Посилання представника відповідача у відзиві на те, що права Банку незалученням до участі у справі не порушені, оскільки згідно зі статтею 23 Закону України «Про іпотеку» при переході права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, є безпідставними, оскільки зазначена норма закону регулює абсолютно інші правовідносини, а саме ті, які стосуються спадкування та правонаступництва.

У випадку визнання право власності на предмет іпотеки за одним із подружжя або за особою, яка проживає з іншою особою однією сім`єю без реєстрації шлюбу, до нового набувача не переходить право власності на предмет іпотеки після укладення договору іпотеки, оскільки вважається, що така особа набула право на майно у період первинного придбання майна.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10 липня 2019 року у справі № 522/3901/16-ц.

Відповідно до частини1 статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у розгляді справи, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається в несприятливих для них наслідках.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі №6-885 цс15 та від 17 лютого 2016 року у справі №6-76цс16.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення суду щодо іпотечного майна безспірно впливає на права та обов`язки іпотекодержателя АТ «ОТП Банк» та вказаним рішенням права АТ «ОТП банк» порушено, оскільки банк, як іпотекодержателя спірного нерухомого майна, не було залучено до участі у справі.

Частиною четвертою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про неможливість розгляду справи без участі у справі у відповідному процесуальному статусі іпотекодержателя спірного майна - АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого АТ «ОТП Банк», оскільки між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, який був забезпечений іпотекою.

Посилання у відзиві на те, що не є предметом іпотеки приміщення магазину-салону по АДРЕСА_2 , загальною площею 144,90 кв.м. і банк жодного відношення до нього не має, не приймаються до уваги, оскільки при вирішенні спору між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг всього спільно нажитого майна, крім того, допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права є безумовною підставою для скасування судового рішення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції зазначених вимог закону не врахував, у порушення вимог статей 212-214 ЦПК України, в редакції Кодексу 2004 року, яка діяла на час розгляду справи в суді першої інстанції, не з`ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин справи, яка норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не встановив склад сторін у справі та дійшов передчасного висновку про задоволення позову.

Враховуючи те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, внаслідок порушення норм процесуального права не встановлено фактичних обставин справи, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

За правилами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З матеріалів справи вбачається, що апелянтом сплачено судовий збір у розмірі 10 335 грн, який слід стягнути з позивача ОСОБА_1 на користь АТ «ОТП Банк».

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «ОТП Банк» задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк» 10 335 гривень у відшкодування витрат на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: А.І. Владичан

І.Н. Лисак