Постанова

Іменем України

29 листопада 2019 року

м. Київ

справа № 390/1893/17

провадження № 61-42240св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2018 року у складі колегії суддів: Єгорової С. М., Письменного О. А., Чельник О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ.

Позов обґрунтовано тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі з 1985 року по 2013 рік. В період шлюбу вони побудували вказаний будинок та оформили право власності на відповідача. ОСОБА_2 не бажає поділити спірний будинок між ними, тому посилаючись на статті 60, 68, 69, 70 СК України, позивач вважає вказаний будинок об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати нерухоме майно спільною сумісною власністю та здійснити його поділ, виділивши їй та відповідачу у власність по Ѕ частині житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями по АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 22 березня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний будинок був побудований сторонами у період шлюбу для потреб сім`ї, джерелом набуття у власність цього нерухомого майна були спільні сумісні кошти, однак, відповідно до вимог частини другої статті 72 СК України, частини третьої статті 267 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Суд вважав встановленим, що право на позов про поділ майна подружжя у позивача виникло з моменту розірвання шлюбу, тобто з 2013 року, коли вона дізналась про порушення своїх прав, ураховуючи, що сама була ініціатором розірвання шлюбу. Клопотання про поновлення строку від позивача не надходило, а жодних належних та допустимих доказів того, що вона дізналася про порушення свого права у вересні 2017 року суду не надано.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2018 року рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 22 березня 2018 року скасовано.

Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за АДРЕСА_1 , загальною площею 278,5 кв. м, житловою площею 119,2 кв. м, спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за АДРЕСА_1 , загальною площею 278,5 кв. м, житловою площею 119,2 кв. м, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕчастку житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за АДРЕСА_1 , загальною площею 278,5 кв. м, житловою площею 119,2 кв. м.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до частини другої статті 72 СК України строк позовної давності обчислюється не з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тому суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні позову у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Судом встановлено, що реально виділити відокремлену частину нерухомості позивач не просила, жодна зі сторін не заявляла про отримання грошової компенсації та не внесла відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 71 СК України, тому за цих обставин необхідно визнати за позивачем і відповідачем право власності кожного на ідеальну частку спірного будинку без його реального поділу, тобто залишити спірне майно у спільній частковій власності сторін.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

10 серпня 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2018 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та передати справу на новий розгляд.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 08 січня 2019 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційну скаргу мотивовано тим, що сторони за час шлюбу побудували спірний житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який за їх спільним рішенням було зареєстровано на відповідача, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 31 січня 2006 року, яке видане виконавчим комітетом Соколівської сільської ради Кіровоградського району та області. Отже, про своє право на нерухоме майно позивач знала спочатку 2006 року та враховуючи, що шлюб розірвано у 2013 році, в даному випадку підлягає застосуванню частина друга статті 72 СК України. Крім того, ОСОБА_1 не довела той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права.

Суд апеляційної інстанції обмежився лише встановленням факту придбання спірного майна під час шлюбу, залишивши поза увагою необхідність встановлення факту участі подружжя грошовими коштами або працею в набутті майна, що потягло за собою ухвалення незаконного та необґрунтованого судового рішення.

За час шлюбу позивач не працювала та доходів не мала, проте відповідач багато працював та отримував дохід, який витрачав на будівництво спірного будинку.

Також апеляційний суд, порушивши норми процесуального права, змінив предмет позову, вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги та фактично задовольнив вимогу, яка позивачем не заявлялась.

Оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає нормам чинного законодавства, що потягло за собою порушення прав та законних інтересів відповідача.

Доводи інших учасників справи

У березні 2019 року ОСОБА_1 направила до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, який обґрунтовано тим, що твердження відповідача про початок перебігу строку позовної давності з 17 березня 2013 року, тобто з моменту набрання законної сили рішення суду першої інстанції про розірвання шлюбу, є помилковим, оскільки правове значення має не лише факт розірвання шлюбу, а й факт порушення відповідачем прав позивача, як співвласника спірного майна. Спір між сторонами виник у вересні 2017 року, а саме коли ОСОБА_1 особисто запропонувала відповідачу продати будинок та поділити грошові кошти, однак ОСОБА_2 категорично заперечив щодо продажу будинку і з цього моменту було порушено права позивача як власника спільної сумісної власності.

Крім того, в судах першої та апеляційної інстанцій відповідач та його представник не заперечували, що спірний будинок був побудований у шлюбі, визнавали його спільною сумісною власністю подружжя, не надали жодного доказу того, що відповідач будував спірний будинок за свої особисті грошові кошти.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 07 березня 2013 року.

В період шлюбу за рахунок спільних коштів сторони побудували житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на який зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і норма частин третьої та четвертої статті 368 ЦК України.

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (частина перша статті 63 СК України).

Частинами першою та другою статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно з частиною першою статі 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що спірний житловий будинок побудовано за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який в подальшому зареєстровано на відповідача. ОСОБА_2 не доведено факту витрачання на будівництво спірного будинку особистих грошових коштів.

Отже, суд апеляційної інстанції, посилаючись на наведені обставини та норми закону, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя та виділення у власність кожному зі сторін по Ѕ частці житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями шляхом визнання за кожним з них права власності на зазначені частки нерухомого майна.

Частиною 2 статті 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Отже, вирішуючи питання про початок перебігу строку позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, бо саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції правильно вказав на помилковість висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, оскільки відповідно до частини другої статті 72 СК України такий строк обчислюється не з моменту ухвалення рішення про розірвання шлюбу, а з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції грубо порушив права та законні інтереси відповідача визнавши право спільної сумісної власності подружжя на майно, оскільки за час шлюбу позивач не працювала та доходів не мала, тобто вона не брала будь-якої участі у будівництві спірного будинку є необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18.

Отже, доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, в даному випадку покладається саме на заявника.

Відповідно до частини другої статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Крім того, у касаційній скарзі заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції незаконно стягнув з відповідача на користь позивача судовий збір в повному обсязі.

З огляду на це суд зазначає, що оскільки вказаний спосіб поділу спільної сумісної власності подружжя фактично відповідає позовним вимогам ОСОБА_1 щодо визнання за кожним з подружжя права на рівну частку нерухомого майна, відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» суд апеляційної інстанції правильно вирішив питання про розподіл судових витрат між сторонами.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 12 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко