П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м. Київ

Справа №380/861/18-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 30 січня 2019 року

Повний текст постанови складено 31 січня 2019 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Довгополої А.В.

сторони: позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_2

відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_3

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3 на рішення Тетіївського районного суду Київської області, ухваленого суддею Косович Т.П. 10 жовтня 2018 року, повний текст рішення виготовлено 17 жовтня 2018 року в приміщенні Тетіївського районного суду Київської області у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення, -

Справа №380/861/18-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-824/1985/2019
Головуючий у суді першої інстанції: Косович Т.П.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є власником вищевказаної квартири. Відповідач зареєстрована в квартирі, проте з квітня 2016 року там не проживає і добровільно знятися із реєстраційного обліку не бажає, чим створює йому перешкоди як власнику квартири в користуванні та розпорядженні нерухомим майном.

ОСОБА_3 звернулася із зустрічним позовом, в якому просила зобов'язати відповідача ОСОБА_2 не чинити їй та їх неповнолітньому сину ОСОБА_7 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом передачі їй ключів від вхідних дверей квартири та кімнати сина та вселити її та неповнолітнього ОСОБА_7 до даної квартири.

Свої вимоги мотивував тим, що вона з квітня 2016 року не проживає в квартирі з поважних причин, так як відповідач наніс їй тілесні ушкодження і вона змушена була змінити місце проживання. Квартира АДРЕСА_1 є їх з відповідачем спільною сумісної власністю, так як придбана в період їх спільного проживання, за спільні кошти та внаслідок спільної праці. Проте відповідач змінив замки від вхідних дверей квартири та не допускає їх сином до вказаного приміщення.

Рішенням Тетївського районного суду Київської області від 10 жовтня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.

Визнано ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою та вселення - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача за основним позовом ОСОБА_4., який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3, подано апеляційну скаргу, в якій він просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити а зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити, посилаючись на те, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими недоведені ОСОБА_2 обставини, порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідача за основним позовом ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3, підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач за основним позовом ОСОБА_2 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 листопада 2001 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син ОСОБА_7, що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії НОМЕР_1, виданого повторно 20.06.2017 року (а.с.13). Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 30.05.2016 року, яке набрало законної сили 10.06.2016 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано (копія рішення - а.с. 7).

Відповідно до договору купівлі-продажу АЕВ № 185177 від 01 серпня 2001 року ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с. 6). В даній квартирі з 29 вересня 2009 року зареєстрована колишня дружина ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується довідками виконавчого комітету Тетіївської міської ради № 1946 від 06.06.2018 року та № 02-33/576 від 11.07.2018 року (а.с., 20). З квітня 2016 року ОСОБА_3 в квартирі не проживає, проживає у АДРЕСА_2, що підтверджується поясненнями сторін та копією договору майнового найму № 16/010277 від 27.08.2016 року (а.с.68-70).

Статтею 41 Конституції України та ст. 319 ч. 1 ЦК України визначено, що кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Правовою позицією Верховного Суду України щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням від 16 грудня 2016 року у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року передбачено, що частиною першою ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Тобто власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб, будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 з 2016 року не є членом сім'ї ОСОБА_2 та не відноситься до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, в квартирі АДРЕСА_1 не проживає понад два роки, але зареєстрована у ній і тим самим чинить перешкоди ОСОБА_2 у вільному користуванні та розпорядженні своєю власністю, вважаючи частину квартири своєю та вручаючись у його особисте життя, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Твердження представника ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_4 про те, що вона не проживає в АДРЕСА_1 з поважних причин, зокрема через неправомірні дії ОСОБА_2, є необґрунтованими, оскільки посилання на те, що ОСОБА_2 наніс їй тілесні ушкодження не підтверджено належними доказами, так як його вина не встановлена судовим рішенням.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю сторін, оскільки придбана за спільні кошти в період спільного проживання, а тому вона може вселитися туди та проживати, суд першої інстанції вірно вважав безпідставними, так як відповідно до ст.17 Закону України «Про власність» (редакція якого діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. На час придбання квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2, та ОСОБА_3 не були сім'єю, квартира була придбана ОСОБА_2 до реєстрації шлюбу із ОСОБА_3, режим спільної сумісної власності сторін судовим рішенням не встановлено, Цивільний кодекс 1963 року (що діяв на той час) не містить положення про майнові права подружжя, які перебувають у фактичних шлюбних відносинах.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача ОСОБА_2 не чинити перешкод неповнолітньому сину ОСОБА_7 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 та вселення його до даної квартири шляхом передачі матері ключів від вхідних дверей, суд першої інстанції вірно вважав її безпідставною, оскільки позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 не доведено належними доказами того, що ОСОБА_2 чинить перешкоди синові в користуванні квартирою та забороняє сину в доступі до квартири.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог та відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону, судом надано належну оцінку всім наданим матеріалам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги.

Порушень норм матеріального та процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.268, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4, який діє на підставі ордеру в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 10 жовтня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна