КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/1734/18 Головуючий у 1 інстанції - Пархоменко О.В.
Унікальний №367/7446/16-ц Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2018 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_2, треті особи Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року Перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся з позовом до ОСОБА_2, треті особи Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» і просив ухвалити рішення, яким витребувати з незаконного володіння відповідачки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером НОМЕР_3, розташованої на землях Святошинського лісопаркового господарства, тобто, відноситься до земель лісогосподарського призначення.

Послався на те, що Коцюбинською селищною радою Київської області з порушенням вимог законодавства ухвалені рішення щодо відведення на користь фізичних осіб земель лісів зі зміною їх цільового призначення - для будівництва і обслуговування житлових, господарських будівель і споруд.

Так, рішенням Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року за №1986/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» на імя громадянина ОСОБА_3 було затверджено проект землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної діянки площею 0,10 га для указаних цілей.

На підставі цього рішення ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на указану земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3.

В силу договору купівлі-продажу від 05.11.2009 року зазначена земельна ділянка була відчужена ОСОБА_3 на ім»я відповідачки ОСОБА_2, якій був виданий державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на указану земельну ділянку.

Відповідно до договору купівлі-продажу вартість спірної земельної ділянки становить 51.476 грн.25 коп.

Рішенням Ірпінського міського суду від 09.10.2013 року, яке набрало чинності, визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року за №1986/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» та визнано недійсним Держаний акт серії НОМЕР_1 на право власності на указану земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3.

Так, судовим рішенням встановлено, що спірна земельна ділянка розташована поза межами смт Коцюбинське, оскільки на момент прийняття рішення Коцюбинською селищною радою про надання у власність земельної ділянки першому власнику ОСОБА_3, межі смт Коцюбинське у встановленому законом порядку не були визначені та встановлені, а тому спірне рішення Коцюбинської селищної ради винесене з порушенням її повноважень.

Суд у зазначеній справі встановив факт відсутності на час прийняття селищною радою рішення про надання першому власнику ОСОБА_3 земельної ділянки будь-якої містобудівної чи іншої, передбаченої законом документації, яка б встановлювала межі смт Коцюбинське Київської області, а також на підставі ст.ст.116,122, ч.1 ст.155, п.2 розділу Х «Перехідних положень» ЗК України дійшов висновку про перевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та недійсність такого рішення селищної ради.

Позивач також зазначив, що указані позовні вимоги відповідають судовій практиці, зокрема, постановам Верховного Суду України у справах №6-67цс14 від 25.06.14, №6-22цс15 від 11.03.15, №21-195а14 від 17.06.14, у яких Верховним Судом України висловлена аналогічна позиція.

В подальшому, відповідно до Указа Президента України від 01.05.2014 року №446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6.462,62 га за рахунок земель Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд».

Згідно пояснювальної записики та проектних матеріалів до вищезазначеного Указа Президента України, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель «КП «Святошинське лісопаркове господарство», а саме, в тому числі його кварталів 100,101,110,111,113,116,117 Київського лісництва та кварталів 18,26,27,51 Святошинського лісництва.

В той же час, за інформацією Держземагентства у м.Ірпені Київської області від 10.12.2014 року №01-04/2215 щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» спірних земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою та акту перевірки Державною інспекцією сільського господарства в Київській області від 19.07.2016 року №А149/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3, відповідно до картосхеми території перспективної для створення національного природного парку «Голосіївський» попадає в 110 квартал.

Отже, на цей час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме національного природного парку «Голосіївський».

Враховуючи, як вважав позивач, що спірна земельна ділянка перебуває у власності ОСОБА_2, тому витребувати її в порядку ст.388 ЦК України можливо лише за позовом розпорядника цієї земельної ділянки, який, на цей час, є Кабінет Міністрів України.

Так, до прийняття Коцюбинською селищною радою уже скасованого рішення про надання у власність фізичній особі ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, остання належала до земель державної власності, а за своєю категорією - до земель лісогосподарського призначення.

Згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об»єднання ВО «Укрдерліспроект» від 08.10.2014 року спірна територія до категорії лісів відносилась ще з сорокових років попереднього століття.

З урахування того, що спірна земельна ділянка розташована поза межами смт Коцюбинське, враховуючи вимоги п.12 Перехідних положень ЗК України, в редакції, станом на момент прийняття спірних рішень Коцюбинською селищною радою, спірна земельна ділянка продовжує перебувати у державній власності, а отже, селищна рада не мала повноважень нею розпоряджатись.

З огляду на те, що спірна земельна ділянка відносить до земель лісів та розташована на території об»єкту природно-заповідного фонду, її розпорядником є Кабінет Міністрів і, відповідно до ст.84 ЗК України, не може передаватись у приватну власність, у зв»язку з чим вище зазначені дії Коцюбинської селищної ради щодо передання спірної земельної ділянки у власність фізичній особі є незаконною.

Отже, незважаючи на добросовісність дій відповідачки ОСОБА_2, яка на оплатній основі за договором купівлі-продажу отримала у власність спірну земельну ділянку, ця земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3, в силу ст.388 ЦК України, на думку позивача, підлягає витребуванню у відповідачки та поверненню у власність держави.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2018 року позов Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до ОСОБА_2 про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, задоволено /а.с.115-120/.

Судовим рішенням витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь держави в особі Кабінету міністрів України земельну ділянку площею 0,10 га з кадастровим номером НОМЕР_3, вартістю 51.476 грн.25 коп.

Свої доводи суд мотивував тим, що набрало чинності рішення Ірпінського міського суду від 09.10.2013 року, залишеним без змін рішеннями вищих інстанцій, яким визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року за №1986/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» та визнано недійсним Держаний акт серії НОМЕР_1 на право власності на указану земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3, а тому указана обставина є підставою для застосування ст.388 ЦК України та витребування у незаконного власника спірну земельну дялнку з передачею її до належного розпорядника, яким є Кабінет Міністрів України.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, скаржниця ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на її добросовісність при набутті у власність спірної земельної ділянки/а.с.132-134/.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.3 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, відповідно до рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року за №1986/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» фізичній особі ОСОБА_3 передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,10га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1.

На підставі указаного рішення Коцюбинської селищної ради Київської області ОСОБА_3 отримав Державний акт на право власності на указану земельну ділянку серії НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_3/а.с.16-19/

В подальшому, відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки, нотаріально посвідченого від 05.11.2009 року за реєстровим №1077, зазначена земельна ділянка відчужена ОСОБА_3 відповідачці ОСОБА_2, яка, на підставі цього договору купівлі-продажу, отримала Державний акт на право власності на указану земельну ділянку серії НОМЕР_2/а.с.14-15/.

На час розгляду справи спірна земельна ділянка перебуває володінні відповідачки ОСОБА_2.

Встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду від 09.10.2013 року, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Київської області від 15.05.2014 року та рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 10.10.2014 року визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25.12.2008 року за №1986/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1» та визнано недійсним Держаний акт серії НОМЕР_1 на право власності на указану земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_3.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішення суду у господарській, цивільній або у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, як зазначив суд першої інстанції, для вирішення даного спору, є преюдиційним той факт, що приймаючи рішення про передачу спірної земельноїх ділянки у власність першому набувачу ОСОБА_3, Коцюбинська селищна рада перевищила свої повноваження, та розпорядилась землею, яка не перебувала у віданні цього органу місцевого самоврядування, тобто, першому власнику земельна ділянка передана у власність не уповноваженим органом.

В подальшому, відповідно до Указа Президента України від 01.05.2014 року №446/2014 «Про зміну меж національного природного парку «Голосіївський», його територію розширено на 6.462,62 га за рахунок земель Київського комунального об»єднання зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень «Київзеленбуд» /а.с.25/.

Згідно пояснювальної записики та проектних матеріалів до вищезазначеного Указа Президента України, розширення зазначеного заказника відбулось за рахунок лісових земель «КП «Святошинське лісопаркове господарство», а саме, в тому числі його кварталів 100,101,110,111,113,116,117 Київського лісництва та кварталів 18,26,27,51 Святошинського лісництва.

В той же час, за інформацією Держземагентства у м.Ірпені Київської області від 10.12.2014 року №01-04/2215 щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» спірних земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою та акту перевірки Державною інспекцією сільського господарства в Київській області від 19.07.2016 року №А149/180 спірна земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3, відповідно до картосхеми, території перспективної для створення національного природного парку «Голосіївський» попереднього функціонального зонування попадає в 110 квартал.

Отже, на час розгляду справи спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме, національного природного парку «Голосіївський».

Згідно зі ст.7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об»єктами права власності українського народу.

Відповідно до ст.8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради Міністрів АРК, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

На підставі ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади АРК, або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як правомірно зазначено судом першої інстанції, спірна земельна ділянка вкрита лісовою рослинністю, що перший набувач ОСОБА_3 бачив і повинен був знати про це, а, отже, повинен був передбачати можливу приналежність цієї земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, які відповідно до ст.84 ЗК України не можуть передаватись у приватну власність, а отже, і про незаконність її відведення, та про незаконність подальшого відчуження ним цієї земельної ділянки.

В силу п.4 та п.10 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У зв»язку з цим, позивач звернувся до суду з цим позовом та просить застосувати ст.388 ЦКУкраїни, повернувши із незаконного володіння ОСОБА_2 спірну земельну ділянку у власність держави в особі Кабінету Міністрів України, оскільки, як встановлено вище, первісний набувач спірної земельної ділянки ОСОБА_3 не мав права на її отимання у власність.

Вимоги позивача узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою за результатами розгляду справи №6-196цс15 від 30.09.2015 року, згідно якої, установивши, що земельні ділянки, в тому числі і спірна земельна ділянка, які були відчужені за рішенням селищної ради, належать до земель лісового фонду, що віднесені до категорії лісів першої групи (ліси населених пунктів, які призначені для використання рекреаційних, санітарно-гігієнічних та оздоровчих функцій), та на час прийняття селищною радою рішення про їх відчуження перебували у державній власності та вибули з володіння власника - держави - поза його волею, оскільки, відповідно до чинного законодавства право розпорядження ними належало Кабінету Міністрів України, проте жодних дій щодо розпорядження зазначеними земельними ділянками Кабінет Міністрів України не вчиняв, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для витребування спірної земельної ділянки від добросовісного набувача ОСОБА_2, в пордку ст.388 ЦК України.

Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач) власник майна має право витребувати це майно від набувача лише у разі якщо майно: 1) було загублене власником або особою,якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, доросовісне придбання, згідно статті 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

Таким чином, оскільки спірна земельна ділянка із володіння та власності позивача держави, в особі розпорядника Кабінету Міністрів України, не з її волі, як було вище встановлено судом, порушеніправа держави підлягають захисту шляхом задоволення позову з використанням правового механізму віндикації.

Оскільки відповідачка ОСОБА_2, придбала спірну земельну ділянку за відплатним договором і при цьому їй не було відомо, що відчужувач ОСОБА_3 не мав права на її відчуження, вона є добросовісним набувачем, однак, в силу закону, це не є, в даному випадку, підставою для відмови у позові щодо витребування у неї цієї земельної ділянки.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_2, як добросовісний набувач, до суду з позовом про стягнення збитків, заподіяних їй в результаті укладення недійсної угоди до ОСОБА_4 не зверталась.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 22 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді