ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7213/19 Справа № 194/1735/18 Суддя у 1-й інстанції - Корягін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.,

суддів Красвітної Т.П., Свистунової О.В.,

за участю секретаря Черкас Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 травня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

В обґрунтування позовних вимог, які уточнювалився в ході судового розгляду справи, позивач посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу від 18 лютого 2002 року. Крім нього у вказаній квартирі зареєстрований його син - відповідач ОСОБА_2 із малолітнью донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , матір`ю якої є ОСОБА_3 Шлюб між відповідачем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. З листопада 2011 року ОСОБА_2 та його малолітня донька ОСОБА_4 у квартирі не мешкають. Місце проживання ОСОБА_2 йому не відоме, а малолітня ОСОБА_2 мешкає разом зі своєю матір`ю ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . Особисті речі відповідача ОСОБА_2 та його малолітньої доньки в квартирі відсутні. Реєстрація останніх у належній йому квартирі порушує його права, він не може вільно розпоряджатися власністю. З наведених підстав позивач просив суд усунути йому перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своєю власністю - квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за вказаною адресою.

Рішенням Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 травня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4 , третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Тернівської міської ради Дніпропетровської області, про усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням було відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, пов`язані з професійною правничою допомогою адвоката у сумі 2000 грн.

З таким рішенням не погодився позивач ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, неправильне застосування норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 .

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстроване за позивачем 18 лютого 2002 року Тернівським БТІ на підставі договору купівлі-продажу квартири від цієї ж дати, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори, Синицею Р.М. (а.с.6).

Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 03 вересня 2018 року відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Тернівської міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані позивач ОСОБА_1 , відповідач - син ОСОБА_2 , онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9).

Згідно акту від 03 вересня 2018 року, складеного начальником ЖРЕД-8 Галкіною О.В. та сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , у спірній квартирі зареєстровані, але не мешкають з листопада 2011 року по теперішній час ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Відповідно довідки Преображенського старостинського округу виконавчого комітету Юр`ївської селищної ради Юр`ївського району Дніпропетровської області від 03 грудня 2018 року вих. № 366, мати ОСОБА_4 - ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , але не проживає за цією адресою у зв`язку з тим, що будинок не придатний для проживання (а.с.46).

Звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, позивач посилався на те, що факт реєстрації його сина ОСОБА_2 та онуки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у належній йому квартирі позбавляє його можливості вільно розпоряджатися власністю, відповідач із дитиною з листопада 2011 року не мешкають у квартирі, їх особистих речей у квартирі не має (а.с.48-50).

Частиною 2 ст. 3 Сімейного Кодексу України, передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ч. 2 ст. 11 зазначеного закону кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Отже, власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

З акту від 03 вересня 2018 року, складеного начальником ЖРЕД-8 Галкіною О.В. та сусідами ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , вбачається, що у спірній квартирі зареєстровані, але не мешкають з листопада 2011 року по теперішній час ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Однак, причини не проживання ОСОБА_2 та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вказаному акті не зазначені.

Судом першої інстанції було встановлено, що квартира здається позивачем в оренду іншим особам, що в свою чергу не дає можливості з поважних причин відповідачу ОСОБА_2 проживати у квартирі.

Суд першої інстанції обгрунтовано посилався на те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач не проживає та не користується квартирою без поважних причин і це не є наслідком неприязних відносин між сторонами.

Малолітня донька відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому суд першої інстанції правильно зауважив у рішенні, що факт її не проживання у спірній квартирі, де дитина зареєстрована, не є безумовною підставою для позбавлення малолітньої дитини права користування житлом.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правову допомогу, слід зазначити наступне.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Відповідна правова позиція викладена у поставнові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року справа № 826/1216/16.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З матеріалів справи вбачається, 30 листопада 2018 року між ОСОБА_3 та адвокатом Савченко С.А. було укладено договір про надання юридичних послуг (а.с. 37).

Відповідно до акту приймання-передачі послуг адвоката від 24 травня 2019 року, підписаного адвокатом Савченко С.А. та ОСОБА_3 , послуги адвоката із розрахунку 5 годин знаходження в судових засіданнях, склали 1 година х 1000 грн = 5000 грн., у тому числі підготовка до процесуальних документів, консультації, збір документів (а.с.156).

Адвокат приймав участь у судових засіданнях 10 грудня 2018 року з 08 год. 57 хв. до 09 год. 09 хв., 27 грудня 2018 року з 09 год. 22 хв. до 09 год. 43 хв., 08 січня 2019 року з 16 год. 40 хв. до 17 год. 21 хв., 31 січня 2019 року з 11 год. 49 хв. до 12 год 43 хв., 21 лютого 2019 року з 09 год. 09 хв. до 10 год 28 хв., 05 березня 2019 року з 10 год 34 хв. до 11 год. 28 хв., 08 квітня 2019 року з 09 год.10 хв. до 09 год.54 хв., 06 травня 2019 року з 09 год 39 хв. до 11 год. 40 хв., 24 травня 2019 року з 09 год. 37 хв. до 12 год. 54 хв., що підтверджується журналами судових засідань (а.с. 41-42, 59-61, 66-69, 78-81, 93-98, 101-102, 127-129, 140-148, 157-161).

Згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів № 31/03/2019 від 31 березня 2019 року та № 31/04/2019 від 24 травня 2019 року ОСОБА_3 сплатила адвокату Савченку С.А. 5000 грн. за надання юридичних послуг, які просила стягнути з позивача на свою користь (а.с. 154, 155).

З урахуванням складності справи та пропорційності понесених витрат щодо предмета спору, значення справи для сторін, враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрат на правничу допомогу у сумі 2000 грн.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом норм матеріального права, невідповідність висновків рішення суду фактичним обставинам справи є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги стосовно незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків заочного рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 24 травня 2019 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя

Судді