Дата документу 06.08.2019 Справа № 334/4947/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№ 334/4947/16 Головуючий у 1 інстанції: Турбіна Т.Ф.
№ 22-ц/807/2182/19 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.

суддів: Кухаря С.В.

Полякова О.З.

секретар: Клабухова І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , органу опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Управління міграційної служби України у Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , який належав йому на підставі договору дарування, посвідченого 22.04.2015 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.

В вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , органу опіки і піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про визнання договору дарування недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що між сторонами було укладено договір позики на суму, еквівалентну 50000,00 доларів США за умови її повернення ОСОБА_1 після того, як він добудує і продасть будинок АДРЕСА_1 . В забезпечення повернення позики, яку ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 , між ними 22.04.2015 було укладено договір дарування будинку АДРЕСА_1 , який належав позивачу на праві приватної власності.

На час звернення з позовом до суду будинок готовий до продажу, ОСОБА_1 бажає повернути ОСОБА_2 гроші, але останній перешкоджає цьому, самостійно виставив будинок на продаж.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд, визнати договір дарування недійсним.

Ухвалою суду від 16.09.2016 зустрічний позов прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Під час розгляду справи, 23.09.2016 відповідач по справі ОСОБА_2 продав спірний будинок ОСОБА_3 .

Ухвалою суду від 22.03.2017 задоволено клопотання представника ОСОБА_1 та залучено до участі у справі за його позовом в якості третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_2 нового власника будинку ОСОБА_3 і приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М.

Ухвалою суду від 22.03.2017 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Управління міграційної служби України у Запорізькій області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1 , за заявою ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 17.05.2017 зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача та його представника у судове засідання.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10.08.2017 ухвала Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.05.2017 скасована, справа передана до суду першої інстанції для продовження розгляду по суті.

До початку розгляду справи по суті ОСОБА_1 подав заяву про зміну підстав позову, вказуючи, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя та належить йому з дружиною ОСОБА_4 , оскільки на підставі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, майно, набуте ними під час сумісного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. А тому, при посвідченні вищевказаного договору дарування приватний нотаріус повинна була отримати згоду на укладення такої угоди від ОСОБА_4 , що не було дотримано і договір дарування було вчинено без згоди його дружини.

Крім того, спірний договір дарування ОСОБА_1 укладав у той час, коли він вже перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 , від яких ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась дитина - ОСОБА_1 . Вказаний договір дарування було вчинено без дозволу органу опіки та піклування, чим порушено права малолітнього сина позивача, а тому в силу закону цей договір дарування є нікчемним.

З наведених підстав просив визнати договір дарування недійсним. При цьому в якості співвідповідачів залучив до справи крім ОСОБА_2 , нового власника будинку ОСОБА_3 і орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району.

Додатково звернувся із заявою про доповнення підстав позову і просив окрім підстав, викладених у позовній заяві від 02.11.2018, визнати недійсним договір дарування з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, вказуючи, що договір дарування було вчинено під впливом обману.

Ухвалою суду від 09.01.2018 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху.

На виконання ухвали суду від 09.01.2018 представник ОСОБА_1 адвокат Федорець В.І. подав позову заяву від 16.01.2018.

У позовній заяві просив визнати договір дарування недійсним з тих підстав, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя та належить йому з дружиною ОСОБА_4 , оскільки на підставі ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають в зареєстрованому шлюбі, майно, набуте ними під час сумісного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Всупереч вимогам закону договір дарування було вчинено без згоди його дружини. Також спірний договір дарування було вчинено без дозволу органу опіки та піклування, чим порушено права малолітнього сина позивача, а тому в силу закону цей договір дарування є нікчемним.

Крім цього, просив визнати договір дарування недійсним з тих підстав, що він був вчинений під впливом обману. Обман полягає у тому, що відповідач ОСОБА_2 на протязі тривалого часу схиляв його до оформлення договору дарування та обманув позивача, запевняючи у тому, що передача будинку по АДРЕСА_1 йому в дар не змінить відносин між ними та тільки укріпить його довіру до ОСОБА_1 в частині сплати грошової винагороди за вказаний будинок, який позивач повинен був продати. А отже позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 обманув його та навмисно заставив укласти договір дарування від 22.04.2015, та в подальшому продав спірний будинок ОСОБА_3 , а це в свою чергу є додатковою підставою для визнання цього договору недійсним.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що маючи кредитні зобов`язання перед банками, він не міг подарувати належний йому будинок по АДРЕСА_1 через оформлення договору дарування на ім`я ОСОБА_2 , без запевнення останнім у тому, що не дивлячись на оформлення цього договору дарування, будинок буде реалізовано та позивач буде мати змогу погасити заборгованість по всім банківським кредитам.

Вказана позовна заява була прийнята до розгляду та у судовому засіданні 19.02.2018 суд розпочав розгляд справи по суті.

07.03.2018 представник позивача звернувся із заявою про прийняття до розгляду уточненої позовної заяви про збільшення і уточнення підстав позову, яка ухвалою суду від 13.03.2018 залишена без розгляду.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 17.07.2018 вищезазначена ухвала суду від 13.03.2018 залишена без змін.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, по суті позовних вимог.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належав житловий будинок літ.Я АДРЕСА_1 , загальною площею 106,3 кв.м та житловою площею 53.5 кв.м., на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 , виданого Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 28.04.2014, індексний номер 21014730.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 з 28.04.2014 на праві приватної власності належали земельна ділянка площею 0,0074 га (кадастровий номер НОМЕР_2 ) по АДРЕСА_1 (призначення: для ведення садівництва) та земельна 454/1000 частки ділянки площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_3 ) по АДРЕСА_1 (призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

22.04.2015 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , було укладено договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко Оксаною Миколаївною, які зареєстровано в реєстрі за № 368 та №369.

Згідно договору дарування №368, ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар житловий будинок літ. Я з побудовами та господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 106,3 кв.м, житловою площею 53,5 кв.м, розташований на земельних ділянках кадастровий номер НОМЕР_2 та кадастровий номер НОМЕР_3 .

Згідно договору дарування №369, ОСОБА_1 подарував, а ОСОБА_2 прийняв у дар земельну ділянку площею 0,0074 га (кадастровий номер НОМЕР_2 ) та земельну ділянку 454/1000 частки загальною площею 0,1 га (кадастровий номер НОМЕР_3 ), які розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Згідно Витягу № 36615342 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 22.04.2015 за № 01.

Згідно Витягу № 36629860 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельну ділянку площею 0,0074 га (кадастровий номер НОМЕР_2 ) по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 22.04.2015 за № 01.

Згідно Витягу № 36626009 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, земельну ділянку 454/1000 (кадастровий номер НОМЕР_3 ) по АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_2 22.04.2015 за № 01.

Згідно п. 5 Договору дарування житлового будинку від 22.04.2015, який оспорюється, ОСОБА_1 засвідчив, що укладення цього договору здійснювалось ним без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як морального так і фізичного. Вказаний об`єкт нерухомого майна, крім іншого, не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та не є об`єктом спільної сумісної власності членів сім`ї дарувальника.

Як при розгляді справи у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі позивач посилався на те, що спірний будинок належить йому та його дружині на праві спільної власності, а при укладенні договору дарування порушений закон «Про нотаріат», йому не були роз`яснені права при здійсненні договору дарування, були порушені інтереси малолітньої дитини, тому що він здійснив дарування без врахування інтересів дитини

Серед інших доводів позивач посилається на наявність обману з боку відповідача борщ, при цьому зазначає про те, що він хоча і подарував будинок, проте домовленість існувала про те. що згодом вони з ОСОБА_2 продадуть його та поділять кошти. Натомість після укладення договору дарування в порушення домовленості відповідач продав будинок ОСОБА_3 .

Також позивач посилається на те, що він не міг подарувати будинок тому що мав обов`язки за банківськими кредитами, але відповідач ОСОБА_2 завірив його, що незважаючи на дарування, він буде мати можливість погасити всі кредити.

Тож позивач фактично посилається на те, що обман мав місце не стосовно змісту договору, а стосовно наслідків укладеного договору та майбутньої поведінки сторін договору.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції послався на те, що виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Як вбачається з оспорюваного договору дарування, договір був укладений, посвідчений нотаріально, позивач був обізнаний про перехід за договором права власності на будинок до відповідача ОСОБА_2 .

Сторони також визначили, що прийняттям дарунка є прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на дарунок, факт прийняття дарунка підтверджується підписанням сторін на цьому договорі (пункт 6 договору).

Як при розгляді справи в суді першої інстанції, так і при апеляційному розгляді не було встановлено обставин, які свідчили б про недійсність договору згідно з частинами першою-третьою статті 203 ЦК України.

За зазначеними положеннями, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підстави недійсності договору визначені у статті 215 ЦК України, за якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставинам справи, на які посилався позивач, в тому числі і тій що будинок був подарований без згоди дружини, суд першої інстанції надав оцінку.

Як було встановлено судом, право власності на будинок було зареєстровано за позивачем, позивач і ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі не перебували, спірний будинок їх спільною сумісною власністю подружжя не визнаний.

Також судом не було встановлено порушення житлових прав малолітнього сина позивача.

Судом не встановлено, що відчуження ОСОБА_1 спірного будинку призвело до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо цього жилого приміщення.

Як встановлено судом, на момент укладання договору дарування у спірному будинку ні малолітній син позивача ОСОБА_1 , ні мати останнього ОСОБА_4 не були зареєстровані, дитина разом з матір`ю були зареєстровані за іншою адресою, а тому укладанням спірного правочину законні права та інтереси дитини порушено не було.

Також судом першої інстанції встановлено та враховано, що позивачем одночасно було укладено крім договору дарування будинку і два договори дарування земельних ділянок, на яких він розташований, дійсність яких позивач не оспорює, тож значена обставина підтверджує намір позивача на свідоме здійснення дарування.

Таким чином, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з наявних у матеріалах справи доказів, наданих позивачем у відповідності із процесуальним законом, і керувався принципами змагальності та диспозитивності цивільного судочинства.

Наведені вище обставини свідчать про те, що суд першої інстанції, мотивуючи своє рішення, вірно проаналізував норми закону та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог .

Доводи скарги та матеріали справи не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2019 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2019 р.

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков