КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/1821/2019 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

31 січня 2019 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Ігнатченко Н.В.,Приходька К.П.

за участі секретаря Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду в місті Києві від 02 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про тлумачення змісту договору, розірвання договору довічного утримання та скасування державної реєстрації,

УСТАНОВИВ:

у листопаді 2016 року позивачі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.06.2009 року між позивачкою ОСОБА_4 та відповідачкою був укладений Договір довічного утримання, відповідно до умов якого остання зобов'язалася доглядати позивача ОСОБА_4, матеріально утримувати та забезпечувати надання повної необхідної медичної допомоги.

Позивачка, у свою чергу, передала у власність відповідачці належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з невиконанням та неналежним виконанням відповідачем Договору, відсутністю фактичного догляду, ненаданням як матеріального забезпечення, так і не відвідуванням відповідачем позивачки ОСОБА_4, стан здоров'я якої значно погіршився в силу віку та важких хвороб, остання почала звертатися до сторонніх осіб про допомогу. Один з таких осіб, а саме позивач ОСОБА_2 почав надавати допомогу позивачці, купувати ліки, продукти, провів деякі ремонтні роботи у квартирі, придбав необхідні речі.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 року за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 договір довічного утримання розірваний, квартира була повернута у власність позивача.

У подальшому 11.08.2015 року між позивачами був укладений Договір дарування квартири АДРЕСА_1, після чого вказана квартира перейшла у власність позивача ОСОБА_2

Однак, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.12.2015 року заочне рішення суду було скасовано, а ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 залишені без розгляду.

Враховуючи те, що відповідачка продовжує систематично не виконувати умови укладеного договору довічного утримання, позивачі звернулись до суду з даним позовом, в якому просили суд розірвати Договір довічного утримання від 11.06.2009 року, стягнути з відповідачки понесені позивачами судові витрати, в тому числі і на правову допомогу.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову посилаючись на те, що вона належним чином виконувала умови укладеного Договору довічного утримання, надавала матеріальну та іншу допомогу позивачці, придбавала необхідні ліки, продукти. Але з 2015 року позивач ОСОБА_2 почав перешкоджати їй виконувати свої зобов'язання за Договором, звертаючись до суду із різними позовами, внаслідок чого вона на деякий час була позбавлена права власності на спірну квартиру. Відповідачка неодноразово намагалася потрапити до квартири ОСОБА_4, але їй чинилися у цьому перешкоди, внаслідок чого вона вимушена була неодноразово звертатися до поліції. Крім того, вона почала здійснювати переказ грошових коштів поштовими переказами, але позивачка їх не отримувала. На підставі викладеного відповідачка просила у задоволенні позову відмовити повністю.

У квітні 2017 року позивачами було подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просили суд: розтлумачити зміст Договору довічного утримання від 11.06.2009 року; розірвати Договір довічного утримання від 11.06.2009 року; скасувати рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_3; стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 23.02.2018 року у зв'язку зі смертю позивача ОСОБА_4, її було замінено правонаступником ОСОБА_2, оскільки він являється єдиним спадкоємцем.

Рішенням Деснянського районного суду в місті Києві від 02 серпня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту зясування обставин, що мають значення по справі, невідповідність висновків суду встановленим по справі обставинам, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов.

Зокрема, в доводах апеляційної скарги посилається необґрунтованість висновків суду першої інстанції про те, що в період часу з 11.06.2009 року по січень 2016 року відповідач належним чином виконувала свої зобов'язання за договором довічного утримання, а після того відповідачу чинились перешкоди у здійсненні таких зобов'язань. Також, скаржник посилається на порушення норм процесуального законодавства, допущене судом першої інстанції при прийнятті письмових доказів, поданих відповідачем разом із відзивом на позовну заяву із порушенням строків та не завірених належним чином. При цьому, судом було проігноровано клопотання позивача про витребування у відповідача всіх без винятку оригіналів розписок ОСОБА_4 про отримання коштів від ОСОБА_3, подане у зв'язку із наявністю сумніву у їх достовірності.

Стосовно оплати відповідачем комунальних послуг та інших платежів по квартирі, скаржник зазначає, що такі здійснювались не за виставленими відповідними службами рахунками, а оплачувались автоматично, фіксованими сумами за допомогою інтернет-банкінгу, що свідчить про те, що остання фактично не відвідувала ОСОБА_4 і, відповідно, не здійснювала належне її утримання та догляд.

Вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, поданим позивачем в обґрунтування заявлених вимог, зокрема Акту обстеження житлово-побутових умов від 20.11.2014 року, зробленого працівниками ЖЕКу-306, не дав жодної оцінки показам свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 У той же час, зазначає, що відповідачем не доведено створення їй перешкод зі сторони позивача ОСОБА_2 в доступі у квартиру, зокрема не надано жодного доказу, підтверджуючого заміну замків та виклик аварійної служби для відкриття дверей.

Зазначає, що суд дійшов неправильного висновку про те, що ОСОБА_4 за свого життя жодного разу не зверталась до відповідачки з приводу неналежного виконання чи розірвання договору. Доказом таких звернень, на думку позивача, є більш як 10 поданих спільних позовів ОСОБА_4 з ОСОБА_2 за період з 2014 року по 2017 рік, особиста заява ОСОБА_4 до міліції про шахрайське заволодіння її квартирою ОСОБА_3 та лист, направлений відповідачу про невиконання останньою умов договору.

Вказує на неправомірну відмову суду першої інстанції у тлумаченні змісту Договору довічного утримання. На його думку, з огляду на мотиви укладення ОСОБА_4 договору довічного утримання (незадовільний стан здоров'я, знерухомлена ліва рука, практично не ходяча і з поганим зором, раком грудної клітки, перенесеним мікроінсультом, цілим набором інших хвороб) з метою стороннього догляду, в тому числі і медичного, та матеріальної підтримки, суд І інстанції мав би розтлумачити укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Договір щодо справжньої волі та мети кожної із сторін такого правочину, із врахуванням усталеної практики, звичаїв ділового обороту, подальшої поведінки, тексту типового договору та інших обставин, що мають істотне значення для справи.

В порядку, визначеному ст. 360 ЦПК України, на адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_9 на апеляційну скаргу, в якому останній звертає увагу суду на те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 носить зумисно емоційний характер, не пов'язаний з предметом позовних вимог. Стратегія позивача - це бажання викликати у суду людські емоції, завдати морального осуду діям відповідача та виставити його в негативному світлі. В той же час єдиною метою ОСОБА_2 по відношенню до ОСОБА_4 були виключно корисливі мотиви, про що свідчить зокрема те, що через нетривалий час після початку «Догляду» ОСОБА_2 підмовив ОСОБА_4 звернутися до суду з позовом про розірвання Договору довічного утримання, в результаті чого 08.05.2015 року заочним рішенням такий позов був задоволений. А вже у серпні 2015 року ОСОБА_4 подарувала за договором квартиру ОСОБА_2 Вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що за Договром довічного утримання відповідач зобов'язалась сплачувати на користь ОСОБА_4 600 грн. щомісячно, сплачувати комунальні послуги та здійснити оплату одноразового грошового утримання у сумі 40 000 грн., що і було зробелно відповідачем. Жодних інших зобов'язань на відповідача укладеним Договором покладено не було.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника, які підтримали апеляційну скаргу, відповідача та її представника, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач належним чином виконувала свої зобов'язання за договором, про що свідчать наявні у матеріалах справи докази. Обставини, викладені ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи належними і допустимими доказами, а також були спростовані відповідачем.

Колегія суддів апеляційного суду із зазначеними висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 11.06.2009 року між ОСОБА_4, з однієї сторони, та відповідачкою ОСОБА_3, з другої сторони, був укладений Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори ОСОБА_10

Відповідно до п. 1 вказаного Договору ОСОБА_4 (відчужувач) передає у власність, а ОСОБА_3 (набувач) зобов'язується прийняти у власність квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_3 зобов'язується забезпечити відчужувача утриманням (доглядом) довічно на умовах, встановлених цим Договором.

Згідно із умовами п. 7 Договору ОСОБА_3 зобов'язується довічно утримувати ОСОБА_4, сторони домовились, що утримання (догляд), у тому числі забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, має грошовий еквівалент та оцінюється сторонами за спільною згодою у розмірі 600, 00 грн. на місяць, які будуть надаватися відчужувану щомісячно.

Крім того, набувач зобов'язалася щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у терміни, встановлені відповідними договорами про надання таких послуг, незалежно від того, з ким вони укладені. До оплачуваних комунальних послуг належать: плата за користування природним газом, теплопостачання, водопостачання (гаряча та холодна вода) та електроенергія в обсязі до 150 кВт, абонентська плата за телефон (крім міжнародних і міжміських розмов) та за послуги соціального пакету кабельного телебачення. Набувач має право передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувану для їх оплати останнім. У випадку отримання відповідних коштів відчужував несе відповідальність за сплату вказаних комунальних послуг у розмірі отриманих ним коштів.

Також набувач зобов'язується здійснити поховання відчужувача квартири після смерті відчужувача.

Як встановлено договором, грошове утримання повинно виплачуватись, починаючи з моменту укладення Договору, щомісячно до 10 числа поточного місяця поштовим переказом з доставкою додому. Сума грошового утримання підлягає індексації у порядку, встановленому чинним законодавством. Не проведення індексації у випадку, якщо про це не було заявлено відчужувачем, не вважатиметься істотним порушенням умов договору.

Одноразове грошове утримання визначено сторонами за спільною згодою у розмірі 40000, 00 грн., які відчужував отримав повністю від набувача при підписанні цього договору.

Як передбачено договором, відчужував засвідчує, що визначене сторонами грошове утримання є достатнім для підтримання повноцінного та достатнього життєвого рівня відчужувача та не потребуватиме подальшого перегляду сторонами умов договору.

В ході розгляду справи судом першої інстанції також встановлено, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 року Договір довічного утримання від 11.06.2009 року розірвано.

11.08.2015 року між ОСОБА_4 та позивачем ОСОБА_2 був укладений Договір дарування квартири АДРЕСА_1, відповідно до умов якого право власності на квартиру набув ОСОБА_2

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.12.2015 року заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2015 року скасовано.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20.05.2016 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання договору довічного утримання залишено без розгляду.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2016 року рішення приватного нотаріуса про реєстрацію права власності на вказану квартиру на ОСОБА_2 скасовано, витребувано у ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

За заявою ОСОБА_2 06.12.2017 року, як спадкоємця за заповітом, у П'ятнадцятій Київській державній нотаріальній конторі заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_4

Звертаючись до суду з вказаним позовом, ОСОБА_2 просив суд розірвати Договір довічного утримання від 11.06.2009 року, зважаючи на те, що протягом тривалого часу відповідачка ОСОБА_3 умови Договору не виконує.

Так, про неналежне виконання відповідачем умов договору на думку позивача свідчить відсутність фактичного догляду, ненадання матеріального забезпечення та не відвідування відповідачем ОСОБА_4, стан здоров'я якої значно погіршився в силу віку та важких хвороб.

В обґрунтування заявлених вимог позивачем в якості доказів суду першої інстанції надано товарний чек на придбання матрацу від 23.01.2007р., поштові повідомлення про отримання грошових переказів на ім'я ОСОБА_4 за листопад 2016р., квитанції про сплату послуг телебачення, телефону та Інтернету через термінал за жовтень 2014 року, березень, серпень, листопад, грудень 2015р., січень, травень, липень 2016р, товарні чеки на придбання сантехніки за липень 2014р., квитанції про оплату комунальних послуг за 2016 рік, листки про виклик бригади невідкладної медичної допомоги від 18 вересня 2015 року, акт обстеження житлово-побутових умов від 20.11.2014 року, медичну документацію ОСОБА_4, довідку про розмір пенсії ОСОБА_4, а також товарні чеки з магазину Сільпо про придбання продуктів за період з липня 2014 року по січень 2017 року.

Оцінивши в сукупності зазначені докази, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вони не є належними та достатніми для підтвердження невиконання відповідачем умов договору довічного утримання.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 744 ЦК Українивстановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

За правилами статті 751 ЦК України матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, и у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору довічного утримання істотними умовами договору є:

- предмет договору - квартира АДРЕСА_1;

- зміст утримання: забезпечення харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи медичну, виражене в грошовому еквіваленті та оцінене сторонами за спільною згодою у розмірі 600, 00 грн.; періодичність платежів, визначена сторонами, як щомісячна шляхом відправлення поштового переказу з доставкою додому; зобов'язання по сплаті щомісячно комунальних послуг: плати за користування природним газом, тепло-, водопостачання та електроенергії, абонентської плати за телефон (крім міжнародних та міжміських розмов), послуги соціального пакету кабельного телебачення; право набувача передавати гроші за вказані вище комунальні послуги безпосередньо відчужувану для їх оплати останнім; виплата набувачем відчужувану одноразового грошового утримання у розмірі 40000, 00 грн.

Розглядаючи даний спір, суд першої інстанції встановив, що у період часу з 11.06.2009 року по січень 2016 року відповідачкою ОСОБА_3 повністю виконувалися зобов'язання за Договором довічного утримання від 11.06.2009 року.

Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні і був доведений належними письмовими доказами.

Так, на виконання п. 9 Договору відповідачкою перед укладенням оспорюваного договору було сплачено ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 40000, 00 грн., що підтверджується розпискою ОСОБА_4 від 11.06.2009 року.

Крім того, відповідачка щомісячно, провідуючи ОСОБА_4, на виконання п. 7 Договору передавала останній грошові кошти у розмірі 600, 00 грн., що підтверджується письмовими розписками ОСОБА_4 за період з 2009 року по січень 2016 року; квитанціями про оплату комунальних послуг за весь період дії договору; фіскальними чеками про купівлю ОСОБА_4 продуктів харчування, медичних препаратів та інших побутових товарів за весь період дії договору довічного утримання з 11.06.2009 року по 13.12.2015 року.

Також факт належного виконання відповідачкою зобов'язань за договором від 11.06.2009 року підтверджується і показами свідків ОСОБА_11, ОСОБА_15 ОСОБА_13

Матеріалами справи підтверджується, що у період часу з 11.06.2009 року по січень 2016 року сторони Договору визнавали та погоджувались з тим, що сплата визначених у договорі житлово-комунальних послуг, а також саме надання коштів у визначеному сторонами розмірі є достатнім для здійснення за позивачем догляду, забезпечення харчуванням, лікувальними засобами та іншим.

Встановлено також, за вказаний період часу ОСОБА_14 жодного разу не зверталася до відповідачки з приводу розірвання договору чи його зміни, а також не було від неї жодних вимог щодо додаткового утримання чи догляду, збільшення сум на утримання та інше.

Отже, апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що не відвідування та не здійснення фактичного догляду за ОСОБА_4 є підставою для розірвання договору довічного утримання, оскільки між сторонами фактично було визначено, що вартість матеріального утримання у розмірі 600 грн., яка передбачена пунктом 7 цього договору, оплата комунальних послуг, а також виплата одноразового грошового утримання в розмірі 40 000 грн. буде забезпечувати потреби позивача, визначені договором.

Судом першої інстанції також встановлено, що у період з січня 2016 року позивачем було створено перешкоди відповідачу у виконанні умов укладеного Договору. Так, починаючи з 2016 року, до квартири АДРЕСА_1 були заселені невідомі особи; замінені замки на вхідних дверях та відключений дзвінок, що призвело до того, що відповідачка не мала можливості попасти до квартири, а працівники "Укрпошти" не мали змоги вручити ОСОБА_4 грошові перекази; був відключений стаціонарний телефон; позивач ОСОБА_2 зареєструвався у спірній квартирі; при візитах відповідачки до квартири № 130 позивач влаштовував сварки та скандали, погрожував, не давав можливості поспілкуватися з ОСОБА_4

За період з початку 2015 року по жовтень 2017 року позивачем було подано до суду більше 10 позовів до ОСОБА_3 щодо розірвання договору довічного утримання, визнання договору довічного утримання недійсним, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру судових рішень та сайту Судова влада.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказів, які б підтвердили факт самоусунення відповідача від виконання зобов'язань по догляду та утриманню ОСОБА_4 та/або неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань, позивачем не надано.

Крім того, згідно із частиною другою статті 614 ЦК України особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх належних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність свої вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Отже, з урахуванням підстав позову та наведеної вище презумпції вини боржника за договором, відповідач є таким, що довів належне виконання умов договору довічного утримання.

Розглядаючи зазначений позов, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів, які були досліджені та проаналізовані судом першої інстанції, не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що районним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі позивач.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду в місті Києві від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст постанови складено 01 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач Д.О.Таргоній

Судді: Н.В.Ігнатченко

К.П.Приходько