КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2019 року місто Київ.

Справа 357/7132/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/16203/2019

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кулікової С.В., Олійника В.І.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року (ухвалене в складі судді Кошель Б.І інформація щодо дати складання повного тексту відсутня )

в справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено договір № б/н від 14.05.2010 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3 600 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Однак, позичальник умови договору не виконав, загальна сума заборгованості відповідача перед банком з нарахуванням процентів, пені та штрафів станом на 29.05.2018 року становить 31 311 грн. 60 коп. Оскільки боржник ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за договором, не дивлячись на неодноразові нагадування банку, то позивач просив суд стягнути з відповідача вказану вище суму заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду 26 жовтня 2019 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» подав апеляційну скаргу , в якій просив скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Зазначає в апеляційній скарзі, що з виписки по картковим рахункам відповідача вбачається , що відповідач отримав кредитну картку, користувався нею (знімав кошти з банкоматів, розраховувався за покупки в магазинах, поповнював баланс мобільного телефону, а також частково сплачував заборгованість.

Висновок суду про пропуск строку позовної давності не відповідає вимогам закону та обставинам справи.

Вказує, що перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо погашення місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи та як встановив суд, банком подано позовну заяву до суду 20.06.2018 року, тобто в межах 3-річного строку загальної позовної давності, а суд першої інстанції не надав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема умовам договору щодо його дії, не перевірив належним чином строку дії кредитної картки.

Ухвалою від 13 листопада 2019 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження в даній справі та надано учасникам справи 5-ти денний строк з моменту отримання ухвали для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач отримав апеляційну скаргу 19 листопада 2019 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням.

Станом на 10.12.2019 року відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду не надходило.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 263 ЦПК України установлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині .

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд вважав встановленими такі обставини.

Так, судом встановлено, що 14.05.2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до якого ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 3 600 грн. 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до повідомлення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 07.07.2018 року №Е.65.0.0.0/3-365676, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 21.05.2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК».

Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що має відображення у Розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, суд встановив, що у порушення умов кредитного договору та положень ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав.

Відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою ОСОБА_1 щодо прийняття будь - якого розміру кредитного ліміту, встановленого Банком.

Відповідно до п. 2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою» банк нараховує відсотки за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку», з розрахунку 360 календарних днів на рік.

Одночасно п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг.

Судом встановлено, що позивач в повному об`ємі виконав свої зобов`язання за вказаним кредитним договором та надав ОСОБА_1 кредит в сумі 3 600 грн. 00 коп.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно розрахунку заборгованості ОСОБА_1 по кредиту, наданого позивачем, відповідач останній раз погашав кредит 06 березня 2015 року.

Тобто, з 06 березня 2015 року відповідач свої зобов`язання щодо погашення кредиту не виконує.

Так, згідно наданого позивачем розрахунку станом на 29.05.2018 року відповідач має заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 31 311 грн. 60 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 1 178 грн. 22 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 24 666 грн. 16 коп.; заборгованість за пенею та комісією - 3 500 грн. 00 коп., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500 грн. 00 коп.; штраф (процентна складова) - 1 467 грн. 22 коп.

Враховуючи, що з 06 березня 2015 року відповідач не вносить щомісячних платежів, в тому числі не сплачує проценти за користування кредитом, банк обґрунтовано звернувся до суду з позовом про стягненням заборгованості в примусовому порядку.

Відповідачем в суді першої інстанції подано заяву про застосування строку позовної давності.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції вважав встановленою обставину пропуску позивачем строку позовної давності, який суд відраховував від дати внесення відповідачем останнього платежу.

Колегія суддів з таким висновком не погоджується так як він не відповідає вимогам закону та встанволеним судом обставинам.

Як вбачається з виписки по картковим рахункам Відповідача (наявна в матеріалах справи), відповідач отримав кредитну картку, користувався нею (знімав кошти з банкоматів, розраховувався за покупки в магазинах, поповнював баланс мобільного телефону, а також частково сплачував заборгованість).

Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 (далі - Перелік .V 578/5), згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухобліку і в податкових документах, віднесені:

касові, банківські документи;

повідомлення банків;

виписки банків;

корінці квитанцій і касових чекових книжок.

У постанові НБУ № 705 від 05.11.2014 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів", зокрема, вказано: «Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань», «Виписка про рух коштів за рахунком може надаватися власникові рахунку в банку, надсилатися поштою, електронною поштою, у вигляді текстового повідомлення на мобільний телефон, через банкомат тощо».

Згідно з ч.1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю утри роки.

Відповідно до ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 цієї статті).

За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а шоло повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Однак судом першої інстанції прийнято рішення без врахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6- 14цс14, а також правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах в справі № 591/8058/15-ц від 01.03.2018 року та справі № 743/150/17 від 27.02.2019 року.

Зокрема, у Постанові від 27.02.2019 року по справі № 743/150/17, провадження № 61- 8135св18 Верховний Суд зазначив: "Висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правих які є складовою частиною кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно. За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки."

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, строк дії картки (з урахуванням її перевипуску), що вбачається із довідки про видані кредитні картки, та не заперечується Відповідачем, - до останнього дня листопада 2015 року.

Отже, апеляційний суд встановив, що звернувшись з позовом в червні 2018 року позивач не пропустив трирічний строк звернення до суду щодо повернення кредиту.

Вирішуючи позовні вимоги, щодо стягнення відсотків , пені та штрафів, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ КБ «Приватбанк» зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, і що відповідач поставив підпис в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що сторони досягли згоди щодо розміру відсотків, пені та штрафів за невиконання договору.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, проте, вказана анкета-заява не містить відомостей про те, який розмір відстків буде сплачувати споживач за користування кредитом та в якому розмірі буде сплачувати пеню та штрафи за порушення умов договору. (а.с.8).

Разом із тим, банківські послуги не обмежуються наданням кредитів, а тому із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що ОСОБА_1 мав намір укласти саме кредитний договір.

Також із доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається підтвердження того, що відповідачем отримано та ознайомлено йогопід підпис з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку».

Дані документи є складовою договору про надання банківських послуг, а отже на підставі наявних в матеріалах справи доказів не можна встановити, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

На підтвердження наявності заборгованості відповідача перед банком було надано розрахунок заборгованості за договором №б/н від 14 травня 2010 року з14 травня 2010 року по 29 травня 2018 року (а.с.5-7).

Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за тілом кредиту, заборгованість за відсотками на поточну заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами.

Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 14травня2010року, посилався на Витяг з «Тарифів банку», витяг з «Умов та правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою».

Витягом з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку», розміщених на сайті: https://privatbank.ua, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку» розумів відповідач та ознайомлювавсяі погоджувавсяз ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг в «Приватбанку», а також те, що вказані документи взагалі містили умови щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.

Також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (14 травня2010року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (27 червня 2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу «Умови та правила банківських послуг», відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» в «Приватбанку» не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.

Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII).

Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, апеляційний суд вважає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 , АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верхового Суду у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19).

Застосовуючи дану позицію Верховного Суду, апеляційний суд враховує, що в даній справі відповідач у письмових поясненнях, поданих суду 12 серпня 2019 року (а.с. 138) зазначив, що у заяві, підписаній сторонами відсутні істотні умови договору про встановлення розміру відсотків та відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання .

Враховуючи викладене, та керуючись ст. 376 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, за не повного встановлення обставин справи, які мають значення для її вирішення, не відповідності висновків суду дійсним обставинам справи.

Апеляційний суд вважає за необхідне, скасувавши рішення, - ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, та стягнення з відповідача заборгованості лише по тілу кредиту в розмірі 1178,22 грн.

При цьому суд виходить з того, що відповідач не заперечував факту користування кредитною карткою та наявності в нього заборгованості по тілу кредиту у визначеному банком розмірі.

Також, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню судовий збір за подачу позову та апеляційної скарги в сумі 165,63 грн., обрахований пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Розрахунок: з заявлених позовних вимог на суму 31 311 грн. 60 коп. судом задоволено вимоги на 1178 грн. 22 коп., що становить 3,76% Загальний розмір сплаченого судовогозбору за позов та апеляцію складає суму 4405 грн. Таким чином 3,76% від цієї суми становить 165 грн. 63 коп.

В зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2019 року скасувати та ухвалити нове.

Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнитичастково.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ; ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (юридична адреса: 01001, м.Київ, вул.Грушевського, 1-Д; фактична адреса: 49094, м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50; ) заборгованість по тілу кредиту в розмірі 1178 (одна тисяча сто сімдесят вісім грн.) 22 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судовий збір в сумі 165,63 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Постанова складена 10 грудня 2019 року.

Головуючий

Судді