Ухвала

04 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 521/2993/13-ц

провадження № 61-20241св18

Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Сімоненко В. М. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В.,

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ,

за зустрічним позовом:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі: - ОСОБА_1 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року у складі судді Поліщук І. О. та на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Черевка П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог та просив виділити в натурі 1/3 частки земельної ділянки № НОМЕР_4, розташованої на території Затоківської селищної ради міста Білгород-Дністровський Одеської області, Садове товариство «Кинаповець», що є спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та просив визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/3 частки цієї земельної ділянки з присвоєнням нової адреси та здійснити поділ у квартири АДРЕСА_1 , яка є спільною частковою власністю та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 солідарно, на його користь грошову компенсацію вартості 1/6 частин квартири АДРЕСА_2 .

Позов мотивовано тим, що він є власником 1/6 частини квартири за адресою: АДРЕСА_3 , та 1/3 частини земельної ділянки № НОМЕР_4, площею 0,060 га, яка розташована на території Затоківської селищної ради СК «Кинаповець», на підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеса від 05 серпня 2014 року (справа № 1519/2-5562/11) у порядку спадкування.

Іншими співвласниками вказаного майна на підставі вищевказаного рішення суду являються ОСОБА_2 (1/6 частини квартири та 1/3 частини земельної ділянки) та ОСОБА_3 (2/3 частини квартири та 1/3 частини земельної ділянки). Просив стягнути грошову компенсацію 1/6 частки у квартирі АДРЕСА_2 .

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в якому просив: виділити в натурі 1/3 частки земельної ділянки №1341, розташованої на території Затоківської селищної ради міста Білгород-Дністровський Одеської області, Садове товариство «Кинаповець», що належить ОСОБА_2 , визнати за ним право власності на 1/3 частки цієї земельної ділянки з присвоєнням нової адреси та здійснити виділення його частки у квартирі АДРЕСА_2 , яка є спільною частковою власністю, та стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на його користь грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_2 ..

Позов мотивовано тим, що він є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що після смерті батька прийняв спадщину шляхом звернення до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини з відповідною заявою. Крім нього, спадкоємцями першої черги за законом після смерті його батька є ОСОБА_1 та мати - ОСОБА_3 .

Таким чином, зазначає, що він є власником 1/6 частини спірної квартири, та 1/3 частини спірної земельної ділянки.

У зв`язку з чим просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та стягнути на його користь грошову компенсацію 1/6 частки у квартирі АДРЕСА_2 .

У липні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в якому просила: виділити у натурі 1/3 частки земельної ділянки № НОМЕР_4, яка розташована на території Затоківської селищної ради міста Білгород-Дністровський Одеської області, Садове товариство «Кинаповець», 1/3 частина, якої належить ОСОБА_3 ; визнати за нею право власності на земельну ділянку, з присвоєнням нової адреси та здійснити виділення її частки у квартирі АДРЕСА_2 , яка є спільною частковою власністю, шляхом стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на її користь грошову компенсації вартості 2/3 частин квартири АДРЕСА_2 .

Позов мотивовано тим, що вона також має право власності на 2/3 частин спірної квартири, та 1/3 частину спірної земельної ділянки та те, що відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , належить по 1/6 частині кожному квартири та по 1/3 частині кожному земельної ділянки.

У зв`язку з чим просила її позовні вимоги задовольнити.

Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від

23 лютого 2017 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог про стягнення грошової компенсації за належну на праві власності частку квартири, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із того, що згідно з висновком судово-будівельної експертизи виділення 1/6 частки у квартирі АДРЕСА_2 технічно не вбачається можливим, а фінансової можливості сплатити грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири у відповідачів немає, тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог поділу квартири, оскільки покладання на відповідачів обов`язку сплати компенсації є надмірним тягарем.

Оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є співвласниками, що володіють і користуються спільним майном, то їхні вимоги про стягнення грошової компенсації за правилами частини третьої статті 348 ЦК України є безпідставними.

Рішення судів мотивовано тим, що задоволення позовних вимог будь-кого зі сторін потягне порушення права власності іншої сторони, що є недопустимим.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

14 березня 2017 року ОСОБА_1 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, помилково не застосував до спірних правовідносин положення статті 364 ЦК України, щодо права співвласника на виділ належної йому частки в натурі (земельної ділянки) та отримання компенсації (при неможливості виділу в натурі) належної йому частки (квартири).

Усупереч вимог статей 183, 364 ЦК України, суди, посилаючись на порушення прав інших співвласників майна, не взяли до уваги висновок експертизи, відповідно до якого встановлено можливість поділу земельної ділянки без втрати її цільового призначення.

Крім того, як на підставу відмови в задоволенні позову, суди посилалися на відсутність фінансової можливості відповідачів сплатити грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири, однак таких положень стаття 364 ЦК України не містить, а тому суди першої та апеляційної інстанції фактично позбавили

ОСОБА_2 права на компенсацію вартості майна, яке знаходиться у володінні інших осіб, а значить і на володіння належного йому майном.

Доводи інших учасників справи

07 липня 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення, у якому просить касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області

від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

При цьому посилається на необґрунтованість касаційної скарги та законність оскаржуваних судових рішень, винесених із дотриманням норм матеріального права та процесуального права.

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.

Справу № 521/2993/13-ц передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суди встановили, що відповідно до свідоцтва про народження НОМЕР_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Згідно зі свідоцтвом про народження НОМЕР_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є сином ОСОБА_4 та

ОСОБА_3

З 02 грудня 1994 року до 30 березня 2010 року ОСОБА_3 перебувала із ОСОБА_4 у шлюбі, зареєстрованому відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Центральної райради народних депутатів

м. Одеси, актовий запис № 622.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 ОСОБА_4 помер

ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 березня 2014 року (справа № 1519/9633/2012, номер провадження 2/521/398/14) задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Малиновської районної державної адміністрації Одеської міської ради, що діяла в інтересах ОСОБА_2 , про зміну черговості одержання права на спадкування. Визнано ОСОБА_3 спадкоємцем першої черги за законом після смерті

ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 квітня 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 березня 2014 року було залишено без змін та набрало законної сили.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2014 року (справа № 1519/2-5562/11, провадження № 2/1519/6819/2012, провадження № 8/521/41/14) було визнано за ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_4 право приватної власності на спадкове майно: 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_3 та на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,060 га, яка розташована на території Затоківської селищної ради, м. Білгород Дністровського Одеської області , СК «Кинаповець», ділянка № НОМЕР_4 .

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 03 березня 2015 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2014 року було залишено без змін та набрало законної сили.

Позиція Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати касаційного цивільного суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, вивчивши аргументи заперечення (відзиву), Верховний Суд дійшов висновку про необхідність передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту сьомого Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати (об`єднаної палати), передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія або палата (об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду України.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині стягнення компенсації вартості частини квартири, вказував на відсутність у відповідачів фінансової можливості сплатити грошову компенсацію за частину майна і сплата компенсації є для них надмірним тягарем.

Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

У постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14, у якій були встановлені подібні фактичні обставини справи та застосовано той самий матеріальний закон, зазначено, що обмежуючи право позивача на грошову компенсацію вартості частки квартири, якою фактично володіють та користуються лише відповідачі, і виходячи при цьому з інтересів останніх, суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні, суд зазначив, що з врахуванням закріплених в пункту 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Таким чином, суд має встановити наступне: чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар та у випадку неплатоспроможності, суд повинен відмовити в позові.

Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд у постановах від: 30 січня 2018 року у справі № 369/8864/15-ц (провадження № 61-1650св18); 27 вересня 2018 року у справі № 193/1008/16-ц (провадження № 61-24836св18); 21 січня 2019 року у справі № 242/2563/16-ц (провадження № 61-29426св18); 22 липня 2019 року у справі № 145/1194/16-ц ( провадження № 61-21589св18).

Разом з тим, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»

від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня

2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Належне власникові право володіння, користування та розпорядження своїм майном може бути компенсовано лише за волею власника.

Саме власнику належить право вибору способу володіння своєю власністю: фактичне володіння або компенсація вартості власності.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України).

При цьому, саме закон повинен визначати способи та підстави для позбавлення власника належної йому власності «de jure» та/ або «de faсto».

Позиція висловлена Верховним Судом України про те, що при вирішенні спорів про стягнення компенсації належної власникові частки у спільному майні повинна враховуватись спроможність зобов`язаної до сплати компенсації особи, якій спільне майно залишається у власність і користування, сплатити таку компенсацію, фактично позбавляє власника як на володіння своєю власністю, так і на компенсацію своєї частки при встановлені судом, що частка не може бути виділена в натурі, що на думку колегії суддів є порушенням статті 1 Протоколу.

При цьому закон не передбачає такої підстави для позбавлення власника своєї власності, як сама по собі неспроможність співвласників, у власності та користуванні яких залишається спільне майно, сплатити компенсацію, та, що це є для них надмірним тягарем.

За таких обставин, об`єкт спільної власності може бути відчужено з компенсацією кожному власнику його частки, що є прикладом дотримання балансу інтересів усіх співвласників.

За системним аналізом зазначених норм міжнародного права та національного законодавства, власник може бути позбавлений права власності або його компенсації лише якщо такий захід буде визначено пропорційним визначеним при вирішені спору цілями, та таке позбавлення буде основане на законі та мати суспільний та публічний інтерес.

При цьому в залежності від обставин справи суди не позбавляються права на застосування принципу пропорційності, якщо у власника який виділяється існує інше житло або інша подібна власність, та його інтереси на користування або володіння спірною власність є меншими, чим інтереси протилежної сторони. Однак, не спроможність відповідача за своїм матеріальним станом до сплати компенсації іншому власнику, що визначено Верховним Судом України як надмірний тягар, сама по собі не може бути підставою для відмови у сплаті такої компенсації.

На думку у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, у складі Верховного Суду, для правовідносин між фізичними особами співвласниками майна про поділ його в натурі або стягненні компенсації, таке поняття як «неспроможність до сплати компенсації» або «надмірний тягар» не може бути застосовано, а підлягає застосуванню принцип пропорційності інтересів усіх співвласників на володіння і користування спільним майном, або отримання справедливої компенсації частки у цьому майні.

При цьому, слід також врахувати необхідність володіння цим майном для усіх учасників спільної власності.

На думку колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, з урахуванням викладеного, є підстави для відходу правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року №6-2925цс15 в частині необхідності при розгляді позовів заявлених з підстав статті 364 ЦК України врахування можливості сплати такої компенсації частки вартості майна без відчуження спірного майна, та що відчуження такого майна є підставою для відмови у позові оскільки таке відчуження є для відповідачів надмірним тягарем..

Оскільки, позбавлення особи права на розпоряджання своїм майном може спричинити порушення права на справедливий суд, що закріплене в пункті 1 статті 6 та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

З урахуванням наведеного, є підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 521/2993/13-ц за позовом ОСОБА_1 до неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 про визнання права власності, виділення частки та стягнення компенсації, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року та на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. М. Сімоненко

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

С. Ю. Мартєв

Є. В. Петров