П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Суханової Є.М.,
з участю секретаряКлимчук Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою в інтересах ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 серпня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», третя особа - Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» про захист прав споживачів,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», третя особа - Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» про захист прав споживачів. Свої вимоги мотивувала тим, що 22 травня 2007 року між нею та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», було укладено кредитний договір № 93, за умовами якого банк надав їй кредит на споживчі цілі у розмірі 70 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13 % річних, строком повернення кредиту до 21 травня 2032 року. 20 грудня 2008 року між сторонами було укладено Додатковий договір № 1, яким було внесено зміни до кредитного договору та встановлено відсоткову ставку у розмірі 16,5 % річних. 12 березня 2010 року між сторонами було укладено Додатковий договір № 3, яким було внесено зміни до кредитного договору та встановлено відсоткову ставку у розмірі 15 % річних. В забезпечення виконання зобов`язань позивача за вказаним кредитним договором 22 травня 2007 року, між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира, що знаходиться в АДРЕСА_1 , та нотаріусом накладено заборону відчуження предмету іпотеки.

14 грудня 2017 року, у ході розгляду Бородянським районним судом Київської області цивільної справи № 360/1554/15-ц за позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 27 жовтня 2017 року, позивачці стало відомо про порушення її прав як споживача фінансових послуг за кредитним договором, так як експерт не зміг визначити наявність переплати за кожний місяць з обслуговування кредиту та спростування банком зайво нарахованих відсотків, оскільки банківські виписки містили невідповідність дати складання кредитного договору, а також не видалось за можливе визначити нараховану до сплати суму заборгованості позичальника згідно з поданими банком позовної заяви та додатків у справі № 360/1554/15-ц, оскільки вихідні дані розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 6 липня 2015 року містять розбіжності з даними банківської виписки. Дані висновки експерта на думку позивачки свідчать про те, що обслуговування кредиту позичальника здійснювалось банком неналежним чином, тобто, якість обслуговування була неналежною.Тому,вона просила розірвати вищевказаний кредитний договір № 93, укладений між сторонами 22 травня 2007 року, в тому числі і додаткові договори, визнати припиненим іпотечний договір від 22 травня 2007 року, зняти заборону вчинення реєстраційних дій у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 .

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 27 серпня 2019 року в позові ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», третя особа - Всеукраїнська громадська організація «Фінансова грамота України» про захист прав споживачів відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням позивач, ОСОБА_2 через представника - ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального іпроцесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

При цьому зазначає, що судом першої інстанції не надано правової оцінки наведених позивачем підстав позову для розірвання кредитного договору в судовому порядку згідно норм ЗУ «Про захист прав споживачів». Просив звернути увагу суду на Постанову Верховного Суду від 06.06.2018 р. у справі № 761/35318/15-ц, оскільки зазначені в рішенні суду першої інстанції обставини на думку апелянта, не в повні відповідають фактичним обставинам справи виходячи із змісту вищевказаної Постанови Верховного Суду. Вказує на два істотні недоліки кредитного договору: включення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до кредитного договору № 93 від 22.02.2007 року незаконної умови, передбаченої п.1.4.1. договору, що свідчить про порушення ПАТ «ВіЕйБі Банк» Закону України «Про захист прав споживачів» та неналежне обслуговування,що було встановлено в результаті проведення судово-економічної експертизи. На думку апелянта, суд апеляційної інстанції має оцінити у сукупності усі докази, подані до суду першої інстанції учасниками справи, скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позову.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзиву до суду не надходило.

В судовому засіданні представник третьої особи Всеукраїнської громадської організації «Фінансова грамота України», Стрельніков М.В., просив апеляційну скаргу задовольнити.

Інші учасники справи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилися, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 травня 2007 року між позивачкою ОСОБА_2 та ВАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого на даний час є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», було укладено кредитний договір № 93, за умовами якого банк надав позивачці кредит для проведення нею розрахунків по договору купівлі-продажу квартири у розмірі 70 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 13 % річних, строком повернення кредиту до 21 травня 2032 року. 20 грудня 2008 року між сторонами було укладено Додатковий договір № 1, яким було внесено зміни до кредитного договору та встановлено відсоткову ставку у розмірі 16,5 % річних. 12 березня 2010 року між сторонами було укладено Додатковий договір № 3, яким було внесено зміни до кредитного договору та встановлено відсоткову ставку у розмірі 15 % річних (т.1, а.с. 22-36).

22 травня 2007 року, в забезпечення виконання зобов`язань позивачки за вказаним кредитним договором, між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого виступила належна на праві власності позивачці квартира в АДРЕСА_1 , та нотаріусом накладено заборону відчуження предмету іпотеки (т.1, а.с. 37-43).

Згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5124/17-45 від 27 жовтня 2017 року, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи в цивільній справі № 360/1554/15-ц за позовом ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, не видалося за можливе визначити наявність переплати за кожний місяць з обслуговування кредиту та сторнування банком зайво нарахованих відсотків, оскільки банківські виписки містили невідповідність дати складання кредитного договору: кредитний договір № 93 складений від 22 травня 2007 року, а в виписках відображено дату від 22 серпня 2008 року. Визначити нараховану до сплати суму заборгованості позичальника згідно з поданими ПАТ «ВіЕйБі Банк» позовної заяви та додатків у справі № 360/1554/15-ц, також не видалося за можливе, оскільки вихідні дані розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 6 липня 2015 року містять розбіжності з даними банківської виписки (а.с. 48-59, т.2 цивільної справи № 360/1554/15-ц).

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Відповідно до ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідно до п. 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про споживче кредитування», дія цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що в обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що обслуговування отриманого нею кредиту здійснювалось банком неналежним чином, а тому, відбулося порушення її прав, як споживача фінансових послуг за кредитним договором. При цьому, суд першої інстанції вважав, що дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, жодних доказів, які б підтверджували неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором суду не надано. Посилання позивача на висновки судово-економічної експертизи, як доказ неналежного обслуговування кредиту на думку судує необґрунтованими, оскільки вказаний факт судом не встановлений та висновком не підтверджується. Даний висновок складений за результатами проведення судово-економічної експертизи в іншій справі щодо стягнення з позивачки заборгованості за кредитним договором та стосується саме правильності нарахування суми заборгованості позивачки по кредитному договору станом на 6 липня 2015 року. Та обставина, що експерт на підставі наданих йому на дослідження матеріалів не зміг надати відповідь на поставлені перед ним питання не може свідчити про допущенні банком порушення прав позивачки, як споживача фінансових послуг за кредитним договором. Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстав для розірвання укладеного між сторонами кредитного договору немає, а тому відмовиву позові в даній частині. Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку що оскільки у задоволенні позову щодо розірвання кредитного договору відмовлено і основне зобов`язання позивачки не припинило свою дію, то відсутні підстави і для визнання припиненим іпотечного договору та зняття заборони, накладеної на іпотечне майно.

З висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.

За положеннями ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Зазначені вимоги можуть бути пред`явлені споживачем протягом строків, передбачених нормативно-правовими актами та нормативними документами, умовами договору, а в разі відсутності таких строків - протягом десяти років.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що розірвання договору можливе за наявності істотних недоліків у роботі (послузі) або істотного порушення договору другою стороною.

Звертаючись до суду з позовом, підставою розірвання договору позивач вказала висновок експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 5124/17-45 від 27 жовтня 2017 року, складеного за результатами проведення судово-економічної експертизи в іншій цивільній справі. Зі змісту даного висновку вбачається, що предметом дослідження були обставини нарахування заборгованості та її розмір. При цьому, предметом дослідження не було виконання умов договору. Також, при дослідженні не встановлювалися обставини щодо наявності (відсутності) істотних недоліків у наданні банком фінансово-економічних послуг.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що висновок експертизи є неналежним доказом і жодним чином не підтверджує неналежне виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором є цілком обґрунтованими.

Також, обґрунтованим, на думку колегії суддів є висновок суду першої інстанції, що у з`язку з тим, що основне зобов`язання позивачки не припинило свою дію, відсутні підстави для визнання припиненим іпотечного договору та зняття заборони, накладеної на іпотечне майно.

При цьому, колегія суддів розцінює критично доводи апеляційної скарги стосовно того, що включення ПАТ «ВіЕйБі Банк» до кредитного договору № 93 від 22.02.2007 року незаконної умови, передбаченої п.1.4.1. договору, також, є істотним недоліком у наданні банком фінансово-економічних послуг, а тому є підставою для розірвання кредитного договору, оскільки порушене, у зв`язку з цим право позивачки, було захищене рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, шляхом визнання його недійсним.

Отже, зазначена підстава для розірвання договору, на думку колегії суддів не може вважатися істотним недоліком у наданні банком фінансових послуг.

Крім того, колегією суддів критично розцінюються доводи апеляційної скарги та посилання представника позивача на висновки, зроблені у судових рішеннях різних інстанцій, оскільки вони стосуються відмінних правовідносин, ніж виникли між сторонами у даній справі, і не у повній мірі співвідносяться із обставинами, встановленими у даній справі, а тому, не є обов`язковими для застосування під час її розгляду.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обгрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову за його недоведеністю, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Що ж стосується інших доводів апеляційної скарги, то вони колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 27 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

Є.М. Суханова