П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 серпня 2019 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/3505/17

Номер провадження 22-ц/804/2095/19

Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:Ткаченко Т.Б. (суддя-доповідач), Зайцевої С.А.,Кочегарової Л.М.,

секретар - Герасимова Г.Є.

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року, у складі судді Костромітіної О.О., повний текст рішення складено 06 червня 2019 року

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

про стягнення аліментів на утримання матері дитини з інвалідністю,

В с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , в якому просила стягнути з відповідача на її користь та утримання грошові кошти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та опікування нею, починаючи з моменту подачі позову.

В мотивування позову зазначила, що з листопада 2010 року по березень 2016 року проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають неповнолітню дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є особою з інвалідністю з дитинства, що підтверджується медичним висновком № 12 про дитину-інваліда від 19 травня 2015 року. Донька потребує постійного догляду, тому позивач позбавлена можливості працювати та забезпечувати себе та дитину належним чином. Єдиним доходом для позивача та дочки ОСОБА_3 є державна допомога.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 27 червня 2019 року про виправлення описки, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання матері дитини-інваліда задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу) протягом всього часу проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дитиною з інвалідністю - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та опікування нею, починаючи з 18 травня 2017 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704 гривні 80 копійок.

Не погоджуючись з даним рішенням, відповідач ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, просив його змінити в частині розміру та строку стягнення аліментів, стягнувши їх у розмірі 1/15 частини від усіх видів заробітку (доходу) протягом всього часу проживання ОСОБА_1 з дитиною з інвалідністю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та опікування нею, починаючи з 18 травня 2017 року і до досягнення дочкою 16 років.

Зокрема зазначив, що подані позивачем докази не підтверджують її проживання разом з донькою за однією адресою та знаходження дочки на її утриманні, оскільки позивач та дочка ОСОБА_3 зареєстровані за різними адресами. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження її матеріального стану з моменту її звернення до суду з позовом. Факт проживання з дитиною з інвалідністю не є незаперечним доказом опікування нею.

Вказує, що не спроможний надавати позивачу матеріальне утримання у розмірі 1/6 частини протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею, оскільки за вирахуванням аліментів на утримання спільної дитини та дружини, його заробіток (дохід) буде становити 1885 грн., що менше прожиткового мінімуму встановленого для працездатної особи та не забезпечить необхідні життєві потреби. Ним щомісяця сплачуються аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі ? частини зі всіх видів доходу.

Зазначає, що має двох батьків пенсіонерів - ОСОБА_6 , 1958 року народження, та ОСОБА_7 , 1957 року народження, які не працюють, проживають у м.Макіївка Донецької області та з 2014 року потребують постійної допомоги, звернулись до пенсійного фонду з заявами щодо виплати їм пенсії за два роки.

Вважає, що висновок спеціаліста психолога ОСОБА_9 від 30 березня 2019 року, яка має тільки диплом, є не належним та допустимим доказом, оскільки наданий після встановленого законом строку підготовчого засідання, про причини пропуску строку суд не повідомлено. Відповідача не було повідомлено про проведення психологічних послуг разом із дитиною.

На виконання вимог ст.360 ЦПК України позивачем ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що відповідач безпідставно заявляє про те, що позивач працює, оскільки такого факту не мається та доказів на підтвердження цих доводів відповідачем не представлено. Ті обставини, що останній не працює та має батьків- пенсіонерів не впливають на правильність рішення. Факт отримання позивачем допомоги при народженні іншої дитини не впливає на право отримання аліментів на своє утримання як матері дитини з інвалідністю. Відповідач безпідставно зазначає про те, що аліменти повинні сплачуватися до досягнення донькою шістнадцяти років, оскільки відповідно до висновку № 12 від 19 травня 2015 року ОСОБА_3 є дитиною- інвалідом віком до 18 років та даний висновок дійсний до 17 січня 2029 року. ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства та потребує постійного стороннього догляду, що підтверджується довідкою ВКК № 480/3 від 20 грудня 2017 року. Дитина не може перебувати в незнайомій обстановці без матері, про що свідчать висновки спеціаліста психолога ОСОБА_9 , а про те, що ОСОБА_3 потребує індивідуального контролю та додаткової уваги, та навантаження на неї не може перевищувати 8 учбових годин на тиждень, свідчать витяг з протоколу діагностичного засідання ПМПК № 63/2123 від 22 серпня 2018 року. Вона разом з донькою ОСОБА_3 проживає за однією адресою, що підтверджують довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, та відповідальне ставиться до своїх материнських обов`язків. Доводи відповідача, що він не може надавати позивачу матеріальну допомогу спростовуються тими обставинами, що він є власником автомобіля Volkswagen Caddy та протягом двох років 21 раз перетинав кордон України, проживаючи по три місяці за кордоном.

В апеляційному суді позивач надала пояснення тотожні доводам, викладеним в відзиві на апеляційну скаргу.

За правилами ст.ст.368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідач у судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Звернувся до суду із заявою про розгляд справи без його участі ( т.2 а.с. 44, 46).

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_13, яка просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду змінити, заперечення позивача та її представника ОСОБА_11 , які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Згідно частин першої, другої, п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, згідно пункту першому частини першої статті 374 ЦПК України, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

За положеннями частини другої статті 91 СК України, жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з медичним висновком № 12 від 19 травня 2015 року, ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю віком до 16 років. Висновок дійсний до 17 січня 2029 року.

Відповідно до довідки ВКК № 480/3 від 20 грудня 2017 року, ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства та потребує постійного стороннього догляду.

Згідно витягу з протоколу діагностичного засідання ПМПК №63/2123 від 22 серпня 2018 року, ОСОБА_3 потребує індивідуального контролю та додаткової уваги, навчання рекомендовано за індивідуальним планом, потребує асистента вчителя.

Згідно з посвідченням УСЗН Лівобережного району м.Маріуполя серія НОМЕР_1 від 19 квітня 2017 року, ОСОБА_3 отримує державну соціальну допомогу на дитину - інваліда до 18 років, а її законним представником (опікуном) є ОСОБА_1 .

Відповідно до висновку спеціаліста психолога ОСОБА_9 від 07 грудня 2017 року, спілкування ОСОБА_3 з батьком може відбуватися тільки у присутності матері на нейтральній або знайомій ОСОБА_3 території, а тривале перебування у незнайомій обстановці без матері є неможливим.

Відповідно до висновку спеціаліста психолога ОСОБА_9 від 30 березня 2019 року, тривале перебування ОСОБА_3 без матері в незнайомій обстановці є неможливим, оскільки мати є посередником в спілкуванні дитини з оточуючим світом. Для вдалої реабілітації та соціалізації дівчинка потребує постійної опіки матері.

Згідно витягу з протоколу діагностичного засідання ПМПК №63/2123 від 22 серпня 2018 року, ОСОБА_3 потребує індивідуального контролю та додаткової уваги, навчання рекомендовано за індивідуальним планом, потребує асистента вчителя.

Відповідно до довідки № від 15 травня 2015 року, ОСОБА_1 взята на облік, як особа переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції за адресою: АДРЕСА_1 , а особами, які прибули з нею та не досягли 18 річного віку є ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.11.2017 року № , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , її законним представником є ОСОБА_1 .

Відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.11.2017 року № 16943, ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно листа Лівобережного районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради № 433-70191-4331 від 08.12.2017 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Склад родини: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 відповідально ставиться до виконання своїх материнських обов`язків щодо ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 20 липня 2017 року по справі № 263/3329/17 з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно за період з 15 травня 2017 року по 07 липня 2017 року включно, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 08 липня 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з відповіддю Маріупольського міського центру зайнятості №08/390/06-16/18 від 08 лютого 2018 року, ОСОБА_1 до центру зайнятості не зверталася, на обліку не перебуває та допомогу по безробіттю не отримує.

Згідно останнього запису трудової книжки ОСОБА_1 була звільнена з ПАТ «Креді Агріколь Банк» за власним бажанням, по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, з 06 лютого 2017 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд виходив з того, що відповідачем ОСОБА_2 не надано доказів, що він не може надавати матеріальну допомогу ОСОБА_1 , з якою проживає їх спільна дитина з інвалідністю, відповідачем не надано жодних розрахунків отримуваних ним щомісячних доходів та допомоги, яка надається батькам для оцінки судом його матеріальних можливостей. Суду не надано доказів, що існують інші обставини, що мають істотне значення та не дозволяють ОСОБА_2 надавати матеріальну допомогу ОСОБА_1 , а його сукупний дохід після надання позивачу матеріальної допомоги не забезпечить йому належного функціонування організму, збереження здоров`я та потреб для необхідного існування.

Суд також виходив з того, що доказів, які б спростовували, що ОСОБА_1 спільно проживає зі своєю донькою ОСОБА_3 та опікується нею, стороною відповідача не надано.

Суд прийшов до висновку, що ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, що не може обходитися без постійного стороннього догляду, проживає зі своєю матір`ю ОСОБА_1 , яка нею опікується.

Судом не прийнято до уваги як підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, заперечення сторони відповідача, що ОСОБА_1 має постійний дохід, працює не офіційно, а також може працювати, коли дитина відвідує дитячі установи та отримує різні види соціальної допомоги, оскільки відповідно до ч.1 ст.88 СК України, право на утримання того з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю виникає, в тому числі і у працездатних та незалежно від отримання ними інших видів державної соціальної допомоги.

З такими висновками не можна не погодитись з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

За загальним правилом, передбаченим статтею 75 Сімейного кодексу України, встановлено, що дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

В той же час, Сімейним кодексом визначені особливості надання утримання дружині, з якою проживає дитина з інвалідністю.

Статтею 88 СК України передбачено, якщо один із подружжя, в тому числі і працездатний, проживає з дитиною з інвалідністю, яка не може обходитися без постійного стороннього догляду, і опікується нею, він має право на утримання за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Розмір аліментів тому з подружжя, з ким проживає дитина з інвалідністю, визначається за рішенням суду відповідно до частини першої статті 80 цього Кодексу, без урахування можливості одержання аліментів від своїх батьків, повнолітніх дочки або сина.

Відповідно до Закону України «Про реабілітацію осіб з інвалідністю в Україні» від 06 жовтня 2005 року № 2961-IV (з подальшими змінами) дитина з інвалідністю - особа віком до 18 років (повноліття) зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов`язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Статтею 1 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що дитина з інвалідністю - дитина зі стійким розладом функцій організму, спричиненим захворюванням, травмою або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що зумовлюють обмеження її нормальної життєдіяльності та необхідність додаткової соціальної допомоги і захисту.

Статтею 19 цього ж Закону визначено безпосередній причинний зв`язок інвалідності з потребою у сторонньому догляді, як форми додаткової соціальної допомоги та захисту.

Право на утримання триває протягом всього часу проживання з дитиною з інвалідністю та опікування нею і не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким вона проживає.

Порядок видачі медичного висновку про дитину-інваліда віком до 18 років, затверджений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 4 грудня 2001 року № 482 (далі - Порядок), який визначає установлення у дитини медичних показань для визнання її інвалідом віком до 18 років здійснюється лікарсько-консультативними комісіями (далі - ЛКК) дитячих обласних, багатопрофільних міських лікарень, спеціалізованих лікарень, диспансерів, де діти перебувають на диспансерному обліку та спеціалізованому лікуванні, Української дитячої спеціалізованої лікарні "ОХМАТДИТ", Українського центру медичної реабілітації дітей з органічним ураженням нервової системи, клінік науково-дослідних установ Міністерства охорони здоров`я України та Академії медичних наук України після стаціонарного або амбулаторного обстеження.

Відповідно до п.2 Порядку перелік медичних показань, що дають право про одержання державної соціальної допомоги на дітей з інвалідністю віком до 18 років затверджено наказом Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства фінансів України від 08.11.2001 року N 454/471/516, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26.12.2001 року за № 1073/6264.

Постановою Кабінету Міністрів України № 917 від 21 листопада 2013 року затверджено Положення про лікарську-консультативну комісію, де в пункті 7 передбачено обов`язок комісій з визначення категорії «дитина-інвалід» визначити потребу дитини з інвалідністю у медичній допомозі та соціальних послугах, в тому числі додатковому харчуванні, у забезпеченні лікарськими засобами, постійному сторонньому догляді, диспансерному нагляді, побутовому обслуговуванні, протезуванні, санаторно-курортному лікуванні, придбанні спеціальних засобів пересування тощо.

Згідно із абзацом 4 пункту 9 Порядку встановлення лікарсько-консультативними комісіями інвалідності дітям, затвердженого вищенаведеною постановою Кабінету Міністрів України № 917 (далі за текстом - Порядок № 917), інвалідність встановлюється дітям до досягнення ними 18 років у разі наявності стійкого розладу функцій організму, зумовленого захворюваннями, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що призводять до обмеження життєдіяльності дитини, неефективності реабілітаційних заходів, неможливості відновлення соціальної адаптації, несприятливого прогнозу відновлення працездатності з урахуванням реальних соціально-економічних обставин за місцем проживання дитини-інваліда. Перелік захворювань та патологічних станів, що дають право на встановлення дітям інвалідності відразу до досягнення ними 18 років визначається МОЗ.

У пунктах 19-21 Порядку № 917 визначено критерії встановлення інвалідності: дитині, якій встановлена інвалідність, залежно від міри втрати здоров`я та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або диспансерному нагляді встановлюється категорія "дитина-інвалід" або "дитина-інвалід підгрупи А". Перелік захворювань та патологічних станів, що дають право на встановлення інвалідності дітям, затверджується МОЗ. Підставою для встановлення дитині категорії "дитина-інвалід" є помірна та середня міра втрати здоров`я, залежність від стороннього догляду, допомоги або диспансерного нагляду і здатність до самообслуговування.

З долучених до матеріалів справи документів вбачається, що згідно з медичним висновком № 12 про дитину - інваліда віком до 16 років (направляється в орган соціального забезпечення за місцем проживання батьків або опікуна) від 19 травня 2015 року, у ОСОБА_3 наявне захворювання, що відповідає розділу Х пункту 3 підпункту 35 «Переліку медичних показань, що дають право на одержання державної соціальної допомоги на дітей-інвалідів віком до 16 років», затвердженим спільним наказом № 454/471/516 від 08 листопада 2001 року F 84,0. Висновок дійсний до 17 січня 2029 року (т. 1 а.с.4).

З наведеного висновку вбачається, що ОСОБА_3 , відповідно до наявного у неї захворювання, має право на отримання державної соціальної допомоги, як дитини з інвалідністю, до досягнення 18 років.

Відповідно до довідки ЛКК № 480/3 від 20 грудня 2017 року, ОСОБА_3 є інвалідом з дитинства з 19 травня 2015 року. ДЗ: F 84,0, + F 83. Дитина потребує постійного стороннього догляду (т.1 а.с.59).

Згідно витягу з протоколу діагностичного засідання психолого-медико-педагогічної консультації №63/2123 від 22 серпня 2018 року, ОСОБА_3 потребує індивідуального контролю та додаткової уваги, навчання рекомендовано за індивідуальним планом, потребує асистента вчителя за умов інклюзивного навчання у 2018-2019 н.р. потребує 8 годин для проведення корекційно-розвиткових занять, а саме: 2 години з психологом, 4 години з вчителем дефектологом (олігофренопедагог) та 2 години з вчителем дефектологом (логопед). Потребує індивідуального контролю та додаткової уваги (т.1 а.с.226).

Право на державну соціальну допомогу, відповідно до Закону України «Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам» мають діти-інваліди віком до 18 років.

Згідно з посвідченням УСЗН Лівобережного району м.Маріуполя серія НОМЕР_1 від 19 квітня 2017 року, ОСОБА_3 отримує державну соціальну допомогу на дитину - інваліда до 18 років, а її законним представником (опікуном) є ОСОБА_1 (т.1 а.с.3).

Отже, ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю, внаслідок чого їй призначена державна соціальна допомога як на дітей з інвалідністю віком до 18 років з 19 травня 2015 року по 16 січня 2029 року.

Встановлюючи обставини у справі суд першої інстанції, посилаючись на медичний висновок № 12 від 19 травня 2015 року (т.1 а.с.4) помилково зазначив, що ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю віком до 16 років. Але це не призвело до неправильного рішення.

Оскільки ОСОБА_3 є дитиною з інвалідністю віком до 18 років, потребує постійної сторонньої допомоги, яку їй надає мати, позивач ОСОБА_1 , колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання останньої, як матері дитини -інваліда, до досягнення ОСОБА_3 16 років.

Доводи апеляційної скарги, що наведений вище медичний висновок № 12 від 19 травня 2015 року дійсний до 16 років, є неспроможними, та спростовуються цим же висновком, в якому зазначено, що він дійсний до 17 січня 2029 року. І саме до цієї дати ОСОБА_3 , органом соціального забезпечення, призначена державна соціальна допомога, як дитині з інвалідністю до 18 років, до 16 січня 2029 року.

Зазначаючи про те, що позивачем не надано доказів, що дитина не може знаходитися без стороннього догляду та, що позивач проживає разом з дитиною та надає допомогу дитині, відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що донька ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тоді як у позивача значиться інша адреса проживання, а сам факт проживання з дитиною - інвалідом не є незаперечним доказом опікування нею.

Наведені доводи апеляційної скарги спростовуються матеріалами справи, а саме довідкю № від 15 травня 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_1 взята на облік, як особа переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції за адресою: АДРЕСА_1 , а особами, які прибули з нею та не досягли 18 річного віку є ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с.7).

Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 22.11.2017 року № , №16943, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_2 , остання є законним представником ОСОБА_3 (т.1 а.с. 93, 94).

Згідно листа Лівобережного районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Маріупольської міської ради № 433-70191-4331 від 08 грудня 2017 року, ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Склад родини: ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 відповідально ставиться до виконання своїх материнських обов`язків щодо ОСОБА_3 ( т.1 а.с. 140).

Згідно частини першої - третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічні положення закріплені в частині першій статті 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачем у порушення статей 12, 81 ЦПК України, не надано доказів на спростування тих обставин, що позивачка проживає з ОСОБА_3 , яка є дитиною з інвалідністю, та опікується за нею.

Неспроможні і доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивачка працює, має самостійний дохід, тому не потребує допомоги відповідача.

На підтвердження зазначених доводів відповідачем не надано зовсім ніяких доказів, а наведені доводи апеляційної скарги спростовуються відомостями трудової книжки ОСОБА_1 , яка була звільнена з ПАТ «Креді Агріколь Банк» за власним бажанням, по догляду за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, з 06 лютого 2017 року. Інших записів щодо працевлаштування позивача трудова книжка не містить (т.1 а.с. 195 -197).

Ті обставини, що відповідач має двох непрацездатних за віком батьків, не спростовує правомірність висновків суду першої інстанції, оскільки відповідно до матеріалів справи батьки відповідача - ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , є пенсіонерами та отримують пенсію за віком відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» довічно (т.1 а.с. 107, 108). Доказів того, що відповідач надає матеріальну допомогу на утримання батьків матеріали справи не містять.

Не надано відповідачем і доказів, що він не спроможний надавати матеріальне утримання позивачці у розмірі 1/6 частини протягом усього часу проживання нею з дитиною з інвалідністю та опікування нею.

Відповідач є працездатною за віком особою. Згідно останнього запису з копії трудової книжки ОСОБА_2 , він був звільнений з ТОВ «Експресс - Транс» за власним бажанням з 14 серпня 2017 року( т..1 а.с.68 - 73), даних про те, що він звільнявся за станом здоров`я, матеріали справи не містять.

Не мається доказів, що відповідач страждає на будь-яке захворювання. За таких обставин, апеляційний суд критично відноситься до пояснень представника відповідача в апеляційному суді, що протягом двох років відповідач неодноразово виїжджав за межі країни, де перебував тривалий час у зв`язку з лікуванням у Польщі.

Крім того, як вбачається з інформації Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 17.04.2019 року №0.184-14490/0/15-19, у період з 01 січня 2017 року по 16 квітня 2019 року, ОСОБА_2 одинадцять разів виїжджав до Латвії, Німеччини, Польщі та Арабських об`єднаних еміратів (т. 1 а.с.221).

Колегія суддів вважає, що судом правильно встановлено, що відповідач є працездатним, не працює з 14 серпня 2017 року, не довів в якому розмірі надає допомогу своїм непрацездатним батькам, і тому не позбавлений можливості сплачувати аліменти на дружину, у визначеному судом розмірі, яка опікується дитиною з інвалідністю.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Не можуть бути взяті до уваги і доводи щодо можливості матері отримувати доход від працевлаштування, оскільки право на утримання не залежить від матеріального становища того з батьків, з ким проживає дитина з інвалідністю.

Колегія суддів також відхиляє доводи представника відповідача в тій частині, що позивач здійснює догляд за іншою своєю дитиною, та отримує допомогу від держави до досягнення дитиною трирічного віку.

По - перше, як правильно було встановлено судом першої інстанції ОСОБА_3 потребує постійного стороннього догляду, який їй надає позивачка.

По - друге, відповідно до положень Закону України від 21 листопада 1992 року

№ 2811-XII «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» соціальна допомога у зв`язку з народженням дітей встановлена державою з метою створення належних умов для повноцінного утримання і виховання малечі та надається одному з батьків або опікуну, разом з яким постійно проживає дитина, та виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Тобто, зазначена допомога, яку отримує позивач, надається на утримання і виховання дитини, а не на утримання самої позивачки.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення, а тому підстави для його зміни і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 , відсутні.

За таких обставин апеляційна скарга відповідача підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись статтями. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 травня 2019 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 12 серпня 2019 року.

Судді: Т.Б.Ткаченко

С.А.Зайцева

Л.М.Кочегарова