Справа № 132/42/19
Провадження № 2/132/198/19
РІШЕННЯ

Іменем України

29.01.2019 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого Аліменко Ю.О.

секретаря Безулої К.В.

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в місті Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області про визнання права власності на будинок з господарськими будівлями,

ВСТАНОВИВ:

Позивач в позові вказує, що він постійно проживав в будинку по АДРЕСА_1 побудованого на земельній ділянці наданої колгоспом його батькові, а з 1990 року разом із дружиною та двома дітьми зареєстрований та мешкає за вказаною адресою по даний час.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Таким чином, на момент введення в дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року, ОСОБА_1 був членом колгоспного двору, а тому набув право власності на майно колгоспного двору (вказаний будинок з господарськими будівлями).

В ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, в редакції від 30.10.1999 року, яка діяла на момент смерті батька позивача, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину у разі, якщо він впродовж шести місяців з дня смерті спадкодавця фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття.

Факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_2, доводиться тим, що на момент відкриття спадщини він постійно проживав разом із спадкодавцем та вступив в фактичне управління будинком.

В довідці ВОО БТІ від 10.10.2018 року № 533 зазначається, що згідно облікових даних архівосховища РСП КП ВООБТІ станом на 31.12.2012 року реєстрації права власності на вказаний будинок не проводилась та інвентаризація 11.10.2018 року вказаного будинку проведена вперше.

В грудні 1997 року по причині замикання електропроводки будинок згорів майже весь, адже був дерев'яно-вальковий.

ОСОБА_1 був вимушений відбудовувати будинок на місці старого, але більший по розмірам. Він облаштував по периметру будово-камінний фундамент, який залив бетоном, виклав стіни із цегли з дерев'яно-валькованим перекриттям та азбестовою покрівлею. Здійснив внутрішній оздоблювальний ремонт. Також, ОСОБА_1 перебудував всі господарські будівлі, які мали незадовільний технічний стан та побудував нові. Таким чином, ОСОБА_1 фактично створив новий нерухомий об'єкт.

У зв'язку з тим, що документи на будинок та землю біля хати, яка була ще виділена його батькам колгоспом, домова книга із реєстрацією осіб та інші документи знищені пожежею, вказане спадкове майно не було зареєстроване в ВОО БТІ, а потім в державному реєстрі речових прав, тому звертається до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_1 до розгляду справи по суті в судовому засіданні подав заяву, в якій просить розгляд по справі проводити в його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте від виконавчого комітету Лісоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області надійшла заява № 02-14-11 від 15.01.2019 року, в якій вони проти позовних вимог заявлених позивачем не заперечують та просять справу розглянути у відсутність представника сільської ради.

Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує прав, свобод та інтересів інших осіб.

Оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав.

Так судом встановлено, що позивач постійно проживав в будинку по АДРЕСА_1 побудованого на земельній ділянці наданої колгоспом його батькові, а з 1990 року разом із дружиною та двома дітьми зареєстрований та мешкає за вказаною адресою по даний час.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Згідно ст. 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Таким чином, на момент введення в дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року, ОСОБА_1 був членом колгоспного двору, а тому набув право власності на майно колгоспного двору (вказаний будинок з господарськими будівлями).

В ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_2 Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, в редакції від 30.10.1999 року, яка діяла на момент смерті батька позивача, спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину у разі, якщо він впродовж шести місяців з дня смерті спадкодавця фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про її прийняття.

Факт прийняття ОСОБА_3 спадщини після смерті ОСОБА_2, доводиться тим, що на момент відкриття спадщини він постійно проживав разом із спадкодавцем та вступив в фактичне управління будинком.

В довідці ВОО БТІ від 10.10.2018 року № 533 зазначається, що згідно облікових даних архівосховища РСП КП ВООБТІ станом на 31.12.2012 року реєстрації права власності на вказаний будинок не проводилась та інвентаризація 11.10.2018 року вказаного будинку проведена вперше.

В грудні 1997 року по причині замикання електропроводки будинок згорів майже весь, адже був дерев'яно-вальковий.

ОСОБА_1 був вимушений відбудовувати будинок на місці старого, але більший по розмірам. Позивач облаштував по периметру будово-камінний фундамент, який залив бетоном, виклав стіни із цегли з дерев'яно-валькованим перекриттям та азбестовою покрівлею. Здійснив внутрішній оздоблювальний ремонт. Також, ОСОБА_1 перебудував всі господарські будівлі, які мали незадовільний технічний стан та побудував нові. Таким чином, ОСОБА_1 фактично створив новий нерухомий об'єкт.

У зв'язку з тим, що документи на будинок та землю біля хати, яка була ще виділена батькам позивача колгоспом, домова книга із реєстрацією осіб та інші документи знищені пожежею, вказане спадкове майно не було зареєстроване в ВОО БТІ, а потім в державному реєстрі речових прав.

В судовому порядку право власності на майно підлягає захисту шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України) та є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення прав власності в іншому порядку.

Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Враховуючи, що відповідач позов визнає, не заперечує проти визнання за позивачем права власності, тому, відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За вказаних обставин суд вважає за можливим визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по АДРЕСА_1.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 328, 331, 391, 392 ЦК України, ст.ст. 13, 82, 200, 247, 263-265 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями (згідно технічного паспорту інвентаризаційної справи № 421 КП ВООБТІ), які знаходяться за адресою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення в порядку, передбаченому ст. 354 ЦПК України.

Суддя: