Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 303/2140/17

провадження № 61-35568 ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач-ОСОБА_5,
третя особа:-Служба у справах дітей Мукачівської міської ради Закарпатської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Закарпатської області у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г., Бисаги Т. Ю. від 31 серпня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Мукачівської міської ради Закарпатської області, про надання дозволу на оформлення проїзного документу та дозволу на виїзд за кордон без згоди батька.

Встановив:

В квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба у справах дітей Мукачівської міської ради Закарпатської області про надання дозволу на оформлення проїзного документу та дозволу на виїзд за кордон без згоди батька.

Позовна заява мотивована тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем від якого у них ІНФОРМАЦІЯ_1 року народилась донька - ОСОБА_7 На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2013 року шлюб між сторонами розірвано.

Донька із самого народження проживає разом із позивачем та знаходиться на її повному утриманні. З квітня 2013 року ОСОБА_7 почала хворіти і їй встановлено діагноз - ювенільний ревматоїдний артрит олігоартикулярний варіант, хронічний артрит обох колінних та гомілково-стопних суглобів. На час звернення до суду хвороба прогресує і дитині необхідне постійне курсове лікування два рази на рік в місті Дебрецен (Угорщина). З часу хвороби доньки, відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, розвитком та станом здоров'я дитини не цікавиться, матеріальної допомоги ні на лікування, ні на утримання дитини не надає. На неодноразові прохання до відповідача про надання нотаріально посвідченої згоди на тимчасові багаторазові поїздки за кордон до Угорщини позивач отримує відмови.

Враховуючи викладене, позивач просила надати їй дозвіл на оформлення проїзного документа дитині для виїзду за кордон та дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди дитини до Угорщини та інших країн Шенгенського простору в супроводі матері до досягнення нею повноліття.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2017 року позов задоволено. Надано дозвіл ОСОБА_4 на оформлення проїзного документа (паспорт громадянина України для виїзду за кордон) громадянину, який не досяг 16-річного віку, малолітній ОСОБА_7 без згоди батька - ОСОБА_5 Надано дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди з України до Угорщини та інших країн Шенгенського простору громадянину України, який не досяг 16-річного віку, малолітній ОСОБА_7 без згоди батька - ОСОБА_5, до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція про права дитини) встановлено, що дитина повинна бути забезпечена спеціальним захистом, їй повинні бути надані можливості та сприятливі умови, для фізичного, розумового, духовного розвитку, рости здоровим. Проте, всупереч нормам зазначеної Конвенції відповідач чинить перешкоди позивачу, що виражається у ненаданні дозволу на виїзд за кордон доньки для її лікування. За таких обставин суд дійшов висновку про задоволення позову.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 31 серпня 2017 року апеляційну скаргу частково задоволено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2017 року змінено в частині надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Надано дозвіл на виїзд з України до Угорщини неповнолітній ОСОБА_7 без згоди батька ОСОБА_5 в супроводі матері та перебування в цій країні кожного року протягом 69 днів в періоди з 25 грудня 2017 року до 01 лютого 2018 року включно, з 05 червня 2018 року до 05 липня 2018 року, а також кожного наступного року до 31 серпня 2023 року.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку про необхідність надання дозволу на оформлення проїзного документа для виїзду за кордон та дозвіл на виїзд за кордон без згоди батька в супроводі матері враховуючи те, що дитина хворіє, потребує лікування і таке відповідатиме її інтересам, оскільки надасть додаткові можливості в лікуванні та оздоровленні дитини. Проте, судом першої інстанції чітко не ідентифіковані держави прямування і часові проміжки перебування у цих державах неповнолітньої враховуючи те, що позов пред'явлено у зв'язку з необхідністю лікування доньки конкретно в місті Дебрецен (Угорщина). Крім того, із вимог позовної заяви вбачається, що курсове лікування потрібне два рази на рік.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_5 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції при ухвалені рішення неправильно застосовані норми матеріального права, а також порушені норми процесуального права, при розгляді справи суд апеляційної інстанції дійшов односторонніх та передчасних висновків про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення суду першої інстанції.

Правом на подачу відзиву (заперечення) на касаційну скаргу відповідач та третя особа не скористалися.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 червня 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Статтею 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Частиною другою статті 155 СК України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Пунктом четвертим Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Судами установлено, що позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12 лютого 2011 року. У період шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 04 листопада 2013 року у цивільній справі № 303/6323/13-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано.

Донька із самого народження проживає разом із позивачем та знаходиться на її повному утриманні. З квітня 2013 року ОСОБА_7 хворіє і їй постанвлений діагноз - ювенільний ревматоїдний артрит олігоартикулярний варіант, хронічний артрит обох колінних та гомілково-стопних суглобів, що підтверджується витягами з історії хвороби № № 3781, 6037, 1841, 6764 виданих педіатричним відділенням Обласної дитячої лікарні в місті Мукачево.

Також, ОСОБА_7 проходила медичні огляди в лікарсько-медичному центрі Університету міста Дебрецен (Угорщина) за результатами яких видані амбулаторні листи з яких вбачається, що обстеження дитини підтвердило анемію, ураження нирок, дитина не може ходити, та встановлено псоріатичний артрит.

Відповідачем надавалися нотаріально посвідчені згоди на виїзд за кордон ОСОБА_7, зокрема, до Угорщини в періоди з 08 жовтня 2014 року до 08 листопада 2014 року, з 15 червня 2015 року до 31 грудня 2015 року та з 03 травня 2016 року до 03 червня 2016 року.

Крім того, пунктами першим та другим статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Таким чином, судом апеляційної інстанцій повно та всебічно досліджено наявні у справі докази і надано їм належну оцінку. Враховано те, що рішенням суду першої інстанції, яким надано дозвіл малолітній ОСОБА_7 на багаторазові тимчасові виїзди з України до Угорщини та інших країн Шенгенського простору без згоди батька, тобто без обмеження відповідним часом чи періодом до досягнення дитиною повноліття, може стати підставою для перебування дитини за кордом досить тривалий та не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з донькою та на участь у її вихованні та розвитку, тим паче, що багаторазове вивезення дитини за кордон без надання згоди батька чинним законодавством не передбачено та суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дітей.

Таким чином, суд апеляційної інстанції правильно дійшов висновку про необхідність зміни рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 24 травня 2017 року в частині встановлення конкретного періоду перебування ОСОБА_7 за кордоном та конкретної країни.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судом апеляційної інстанції надано належну правову оцінку, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судового рішення відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 31 серпня 2017 року залишите без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська