ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1198/19 Справа № 201/5097/17 Суддя у 1-й інстанції - Ходаківський М.П. Суддя у 2-й інстанції - Варенко О. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів - Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

за участю секретаря Василенко М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2018 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Пилипенко Наталія Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним, скасування державної реєстрації права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом він є власником 3/8 частин квартири АДРЕСА_1, тоді як інші 5/8 частин указаної квартири належали ОСОБА_2

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року було задоволено позов ОСОБА_2 про припинення права власності ОСОБА_1 на 3/8 спірної квартири, яке було скасоване рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року та у задоволенні позову було відмовлено. Однак ОСОБА_2 ще до ухвалення рішення апеляційним судом Дніпропетровської області зареєстрував за собою право власності на 3/8 частин квартири та здійснив їх відчуження на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 05 жовтня 2013 року на користь ОСОБА_3 У подальшому відповідач ОСОБА_3 14 жовтня 2013 року уклала договір купівлі-продажу указаної квартири із ОСОБА_4 Таким чином, він протиправно був позбавлений права власності на 3/8 частин квартири, а його права підлягають захисту шляхом витребування від ОСОБА_4 на його користь 3/8 частини спірної квартири (а.с.101-107).

На підставі вищезазначеного та уточнивши позовні вимоги, просив: визнати недійсним договір дарування від 05 жовтня 2013 року в частині дарування ОСОБА_2 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Пилипенко Н.М., індексний номер рішення про державну реєстрацію № 6446054 від 05 жовтня 2013 року; скасувати державну реєстрацію права власності на ім'я ОСОБА_4 на 3/8 частин квартири АДРЕСА_1; витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 3/8 частин квартири АДРЕСА_1 та передати зазначене нерухоме майно у його володіння.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус ДМНО Пилипенко Н.М,. про визнання договору дарування частково недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково не прийнято його доводи щодо поважності пропуску строку позовної давності, оскільки про порушення свого права дізнався тільки у 2015 році, коли Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська були задоволені позовні вимоги по цивільній справі № 201/16052/14-ц (2/201/97/2015) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 треті особи: ОСОБА_7 та ОСОБА_1, про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, відновлення права власності.

14 грудня 2018 року ОСОБА_4, в порядку передбаченому ст.360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1, мотивуючи його тим, що заперечує проти апеляційної скарги в повному обсязі та вважає представлені доводи апелянта необгрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, прямо суперечать вимогам Закону.

Так, стосовно правочину, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зазначила, що не має жодного відношення до цього правочину та її права і обов'язки на майно не залежать від цієї правової дії, оскільки на час укладення правочину між зазначеними особами власником нерухомого майна був саме ОСОБА_2, за яким була здійснена державна реєстрація, з моменту якої він став повноцінним власником. ОСОБА_1 не був власником нерухомого майна на момент правочину та не був їм і пізніше цієї події. Не є він власником майна і на теперішній момент. Право власності на нерухоме майно виникає виключно з моменту державної реєстрації такого права. Таким чином, відповідач ОСОБА_2 на момент вчинення правочину не був обмежений у будь-яких правах власника і мав право на вчинення правочинів щодо майна. Рішення апеляційної інстанції, на яке посилається позивач, не породжувало у самого позивача прав власності або інших прав, а лише скасовувало рішення суду першої інстанції, що не підмінює правовстановлюючого документа або право на нерухоме майно. Тому відповідач ОСОБА_2 мав юридичне право на відчуження майна яке належало йому на праві власності.

Крім того, ОСОБА_1 достовірно знав про наявність цього оспорюваного правочину, ще на прикінці 2013 року, так як він тоді вже звертався до суду із аналогічним позовом. Ухвалою суду, від 17 березня 2014 року, той позов було залишено без розгляду по заяві самого ОСОБА_1 від 25 лютого 2014 року.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24 червня 2011 року належало 3/8 частини квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 листопада 2012 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частину квартири та припинено право власності ОСОБА_1 на 3/8 частини квартири АДРЕСА_1, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/8 частини указаної квартири (а.с.16-17).

ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на 3/8 частин указаної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року, а 05 жовтня 2013 року приватним нотаріусом ДМНО Пилипенко Н.М. було посвідчено договір дарування квартири, за умовами якого ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.157).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 червня 2013 року було скасовано рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частину квартири (а.с.18-21).

У подальшому, 14 жовтня 2013 року, ОСОБА_3 уклала договір купівлі-продажу квартири із ОСОБА_4, яка і на даний час є власником квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.22-23).

Згідно матеріалам справи, ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на 3/8 частин спірної квартири на підставі рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 листопада 2012 року, яке було скасовано судом апеляційної інстанції 17 червня 2013 року, та у подальшому відчужив її на підставі договору дарування від 05 жовтня 2013 року на користь ОСОБА_3, чим порушив права позивача.

Разом з тим відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в ході вирішення справи заявлено про застосування строку позовної давності.

Спірний договір було укладено 05 жовтня 2013 року, а із позовною заявою позивач звернувся у квітні 2017 року.

Згідно із копією ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2014 року у провадженні суду перебувала цивільна справа № 201/14897/13-ц (2/201/297/2014) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним та 25 лютого 2014 року від представника позивача до суду надійшла заява про залишення позову без розгляду.

При цьому представник позивача в судовому засіданні підтвердив, що предметом спору у вказаній цивільній справі був саме договір дарування від 05 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Встановивши вищезазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст.253, 256, 257, 261, 265, 267 ЦК України, прийшов до обгрутованого висновку про те, що позивач міг та мав всі можливості дізнатися про порушення своїх прав для звернення до суду в установлений законом строк та звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявили відповідачі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що строк позовної давності ним не пропущено взагалі, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у 2015 році не заслуговують на увагу суду, оскільки не мають правового значення та спростовуються матеріалами справи (а.с.138), а вказівка у позові про поновлення строку зазначена фактично тільки з формальних підстав.

Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В розумінні ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного або кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

В даній справі ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування частково недійсним 31 березня 2017 року, тоді як його аналогічний позов про визнання договору дарування недійсним був залишений без розгляду 17 березня 2014 року за його заявою, яка надійша до суду 25.02.2014 року, що не позбавляє його права на повторне звернення до суду з такими ж вимогами, проте суперечить доводам позивача щодо того моменту, коли він дізнався про оспорюваний договір дарування (а.с.138).

Відповідачі подали до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, хоча законодавство чітко не встановлює , які саме причини є поважними. Суд на власний розсуд визначає, чи були причини для пропущення позовної давності поважними.

Твердження, викладені в апеляційній скарзі, про порушення норм процесуального права у зв'язку із прийняттям заяви про застосування позовної давності, висновків обґрунтовано викладених у рішенні суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів по справі та незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для скасування судового рішення колегією суддів не встановлено, тому оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати, понесені позивачем в зв'язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова