КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2019 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді доповідача - Білич І.М.

суддів - Панченка М.М., Іванченка М.М.

при секретарі - Масловській К.І.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду м. Києва Новака Р.В.,

у цивільній справі № 757/40833/16-ц за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в м. Києві, Голосіївського районного суду м. Києва, Державного казначейства України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила стягнути за рахунок державного бюджету завдану їй посадовими особами Головного управління Національної поліції в м. Києві та Голосіївського районного суду м. Києва майнову шкоду в розмірі 40 103 гривень та моральну шкоду в сумі 50 000 гривень.

Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що співробітниками Головного управління Національної поліції в м. Києві було складено відносно позивача два протоколи про адміністративне правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення насильства в сім'ї). Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2016 року позивача було визнано винною у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення та застосовано адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк тридцять годин, стягнуто судовий збір.

Постановою судді Апеляційного суду м. Києва від 20.05.2016 року постанову суду першої інстанції скасовано, а провадження по справі закрито у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення. Відтак внаслідок незаконних дій працівників поліції та судді Голосіївського районного суду м. Києва вона була вимушена протягом тривалого часу доводити свою непричетність до інкримінованих їй протиправних дій, протягом якого вона зазнала моральних страждань, а також матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди, оскільки на час розгляду адміністративної справи припинила підприємницьку діяльність.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог відмовлено з підстав недоведеності заявлених вимог.

Не погодившись з рішенням суду позивач подала апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити. Посилаючись на те, що самі по собі постанови судів, зокрема постанова апеляційного суду, якою встановлено відсутність в діях складу адміністративного правопорушення, є підтвердженням завдання майнової та моральної шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Національної поліції України заперечувало проти задоволення апеляційної скарги вказуючи, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Зазначаючи також, що позивачем не доведено заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру, не надано будь - яких доказів необхідності застосування додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків та відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких зв`язків, які мають бути встановлені судом і враховані при розрахунку позивачем суми відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні позивач та її представник апеляційну скаргу підтримали з підстав, викладених у ній, просили її задовольнити, ухваливши рішення про задоволення позову.

Відповідачі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилися, поважність причин своєї неявки суду не повідомили.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність в силу вимог ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 18.02.2016 року співробітниками Голосіївського УП ГУ НП в м. Києві складено два адміністративні протоколи про скоєння ОСОБА_1 правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (насильство в сім`ї).

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 26.02.2016 року матеріали справи 752/2394/16-п ( провадження № 3/752/1206/16) відносно ОСОБА_1 були повернуті до Голосіївського управління поліції ГУ Національної поліції для опрацювання на виконання вимог ст. 256 КУпАП

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2016 року ( справа № 752/2395/16-п) ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк тридцять годин, стягнуто судовий збір.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20.05.2016 року постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2016 року скасовано, а провадження по справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 року провадження за повернутими з доопрацювання матеріалами також було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

ОСОБА_1 вважаючи, що вказаними діями працівників поліції та суду їй було завдано майнової та моральної шкоди згідно до положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури та суду» а також ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України ставила питання щодо відшкодування завданої шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції з урахуванням положень ст. 22, 1173, 1167 ЦК України вказував на те, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, завдання матеріальних збитків, моральних чи фізичних страждань або втрат майнового чи немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, відсутній причинний зв`язок між шкодою та протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні.

При цьому, суд керувався виключно загальними положеннями цивільного законодавства про відшкодування шкоди та збитків.

Спеціальний закон, на який посилалася позивач при зверненні до суду з позовом, а саме Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», судом першої інстанції застосовано не було.

За змістом ч. ч. 1, 2, 4 ст. 376 ЦПК України, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування судом норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Колегія суддів вважає, що рішення суду в частині мотивів відмови у задоволенні позову підлягає зміні шляхом викладення мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

Так, згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу.

Аналогічні положення містяться в ч. 1 ст. 1176 ЦК України, згідно якої шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20.05.2016 року постанову судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17.03.2016 року за якою ОСОБА_1 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт на строк

тридцять годин - скасовано, а провадження по справі закрито у зв`язку з відсутністю в діях позивача складу адміністративного правопорушення.

Постановою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 19.05.2016 року провадження у справі 752/2394/16-п ( провадження № 3/752/1206/16) відносно ОСОБА_1 також було закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення.

У п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення.

Однак вимоги позивача не підлягають до задоволення так як вбачається що до ОСОБА_1 не застосовувалися заходи адміністративного стягнення передбачені ч.2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які б могли бути підставою для відшкодування матеріальної та моральної шкоди за правилами цього Закону, та ст. 1176 ЦК України.

Так як громадяни мають право на відшкодування шкоди за рахунок держави лише у випадку застосування до нього адміністративних стягнень у вигляді арешту, виправних робіт, незаконної конфіскації майна або незаконного накладення арешту за умови , що громадянина було піддано одному із зазначених вище видів адміністративного стягнення.

Слід також зазначити на позивача було накладено адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт.

Законодавець в ст. 24 КУпАП в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмежовує такі види адміністративних стягнень, як громадські та виправні роботи.

Громадські роботи полягають у виконанні особою, яка вчинила адміністративне правопорушення, у вільний від роботи чи навчання час безоплатних суспільно корисних робіт, вид яких визначають органи місцевого самоврядування (стаття 30-1 КУпАП).

Виправні роботи застосовуються на строк до двох місяців з відбуванням їх за місцем постійної роботи особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, і з відрахуванням до двадцяти процентів її заробітку в дохід держави. Виправні роботи призначаються районним, районним у місті, міським чи міськрайонним судом (суддею) (стаття 31 КУпАП).

Тобто, у разі застосування до особи адміністративного стягнення у вигляді громадських робіт, така особа не зазнає негативних майнових наслідків. Між тим, у випадку накладення стягнення у вигляді виправних робіт, із заробітку такої особи проводяться відрахування в дохід держави.

Саме тому, безпідставне застосування до особи виправних робіт в силу п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» тягне за собою відшкодування майнової шкоди державою.

Враховуючи, що в даному випадку на позивача накладене адміністративне стягнення у вигляді громадських робіт, яке відсутнє у вказаному вище переліку, підстав для відшкодування майнової шкоди немає.

Також ОСОБА_1 не розпочала виконання громадських робіт, а тому можливі негативні наслідки, яких могла зазнати позивач, не настали.

Не знайшли свого підтвердження у ході судового розгляду доводи скаржника, що позивач припинила здійснювати підприємницьку діяльність або була відсторонена від роботи у зв`язку з розглядом адміністративної справи. Відтак вимоги щодо відшкодування упущеної вигоди не ґрунтуються на вимогах закону. Розмір збитків упущеної вигоди, визначений позивачем, також не підтверджений належними та допустимими доказами.

Ставлячи питання про компенсацію витрат на правову допомогу, понесених позивачем унаслідок необхідності захисту власних прав, ОСОБА_1 надала суду копію договору про надання юридичної допомоги, однак будь-яких платіжних документів, які б свідчили про фактичне понесення таких витрат, останньою суду не надано.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає за можливе погодитися з висновками суду першої інстанції щодо відсутності надання позивачем доказів завдання останній моральних та фізичних страждань, наявності моральної шкоди причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів та вини відповідачів у її заподіянні.

У зв`язку з чим рішення суду в іншій частині підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 376, 381-384, 387 ЦПК України, колегія суддів ,-

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 07 грудня 2017 року в частині мотивів відмови в позові змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 грудня 2019 року.

Суддя-доповідач:

Судді: