НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/6725/14
№ 2-др/183/6/19
17 грудня 2019 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області, у складі:
головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря Пащенко А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами про відступлення права вимоги, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Працевич Вікторія Василівна, про визнання недійсними договору позики та попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна,
21.10.2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому, з урахуванням уточнень позову, а також з урахуванням залишення без розгляду частини позовних вимог, просив суд:
- стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму авансу за попереднім договором від 20 грудня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу, зареєстрованого в реєстрі за № 1013, у розмірі 183612, 3% річних у розмірі 6866,59 грн.;
05.05.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з зустрічним позовом в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Працевич Вікторія Василівна, в якому просила суд визнати недійсним договір позики від 30.01.2013 року, укладений між нею та ОСОБА_4 ; визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений 12 грудня 2013 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрований в реєстрі за № 1013.
Зазначені позови об`єднані в одне провадження.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 жовтня 2019 року відмовлено ОСОБА_5 у задоволенні його позову до ОСОБА_2 про стягнення суми авансу за попереднім договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 12 грудня 2013 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1013, а також відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні її зустрічного позову в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , треті особи ОСОБА_4 , орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради, приватний нотаріус Новомосковського районного нотаріального округу Працевич Вікторія Василівна, про визнання недійсним договору позики від 30.01.2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , визнання недійсним попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 12 грудня 2013 року приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, зареєстрованого в реєстрі за № 1013.

14 листопада 2019 року представник позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6 звернулася до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, оскільки суд не вирішив питання щодо стягнення боргу за договором позики у формі розписки від 30.01.2013 року, а також не вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Сторони в судове засідання не з`явилися, їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного висновку.

Відповідно до п.1,3 ч.1 ст. 270 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення, а також судом не вирішено питання про судові витрати.

Так, ОСОБА_1 , звертаючись 30.03.2017 року з заявою про уточнення та збільшення позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь суму боргу за договором позики у формі розписки від 30.01.2013 року, у розмірі 1300 доларів США, що на момент пред`явлення позову складає 34800 грн., 3% річних за період з 03.02.2014 року по 28.03.2017 року у розмірі 3138, 46 грн. (т.1, а.с. 226-229).

Суд, ухвалюючи рішення 29.10.2019 року, дійсно не вирішив питання щодо цієї заявленої позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, в зв`язку з чим вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення.

Суду надано копію розписки, у відповідності до якої ОСОБА_2 отримала грошову суму у розмірі 1300 доларів США у ОСОБА_4 , кошти отримала для переоформлення квартири, зобов`язалася повернути кошти до 03.02.2014 року. Розписка датована 30.01.2013 року (т.1 а.с. 13).

14 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 був укладений договір про відступлення права вимоги, у відповідності до якого Цедент передає Цесіонарію право вимоги і стає кредитором за правовідносинами, що виникли внаслідок укладення договору позики у формі розписки від 30.01.2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 (т.1 а.с. 11-12)

У відповідності до висновку судово-почеркознавчої експертизи № 4019-15 від 03.02.2015 року, рукописний текст розписки від 30 січня 2013 року про отримання 1300 доларів США від ОСОБА_4 , дата та підпис у розписці виконані самою ОСОБА_2 (т.1 а.с. 125-140). На дослідження експертові був направлений оригінал розписки від 30.01.2013 року.

У відповідності до висновку судово-технічної експертизи документів № 4465-16 від 06.02.2017 року, текст в розписці від 30 січня 2013 року про отримання ОСОБА_2 1300 доларів США від ОСОБА_4 виконаний рукописним способом пастою синьо-фіолетового кольору для кулькових ручок. Підчистка, травлення та дописка рукописних записів основного тексту розписки від 30 січня 2013 року, в т.ч. підпису та наявного в розписці рукописного тексту « ОСОБА_4 » та «1300 доларів США» не проводилися. Будь-яких незабарвлених вдавлених штрихів, згаслого (невидимого) тексту на першому аркуші з обох сторін досліджуваної розписки від 30 січня 2013 року не виявлено. Монтаж за допомогою механічного з`єднання (з`єднання частин різних документів) або комп`ютерної, копіювально-розмножувальної техніки (сканування рукописного тексту та підпису інших документів та нанесення їх зображень за допомогою принтерів; їх копіювання за допомогою копіювальних апаратів) при виконанні розписки від 30 січня 2013 року про отримання ОСОБА_2 1300 доларів США від ОСОБА_7 та підпису не застосовувався (т.1 а.с. 199-212).

Правовідносини, що виникли між сторонами в цій частині регулюються наступними нормами права.

Зазначена вище розписка, відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України є договором, що укладений в письмовій формі, оскільки його сума більш, ніж у 10 разів перевищує розмір неоподаткованого мінімуму громадян.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-63цс13 від 18.09.2013 року, № 6-1967цс15 від 11.11.20165 року та № 6-1103цс16 від 08.06.2016 року.

Відповідно до частини 1 пункту 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги (цесія) являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію).

Тобто, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити.

Статтею 514 Цивільного кодексу України унормовано обсяг прав, що переходить до нового кредитора у зобов`язанні. Так, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У правочині щодо зміни кредитора сторони мають право самостійно визначити обсяг прав, які переходять до нового кредитора.

За приписами частини 1 статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Правочин щодо зміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у тій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (стаття 513 Цивільного кодексу України). Отже, даною нормою визначені правила щодо форми правочину зміни кредитора у зобов`язанні (форму договору цесії).

За загальним правилом форма правочину щодо заміни кредитора має бути такою самою, що і форма правочину, на підставі якого виникло основне зобов`язання.

За частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Тому, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. При цьому, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Згідно з частиною 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України, згідно із частиною першою якої позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року за № 6-36цс-14, винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з самого договору (розписки), при його укладені сторонами не було погоджено розмір і порядок сплати процентів від суми позики.

У відповідності до ст. 625 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_5 в цій частині обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, з урахуванням обставин, встановлених в судовому засіданні, а також з урахуванням вимог ст. 524 ЦК України щодо валюти зобов`язання, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики у розмірі 32587 грн. 28 коп. Такий розрахунок боргу був здійснений судом, з урахуванням офіційного курсу валют, встановлених на момент прийняття рішення 29 жовтня 2019 року (25,1674х1300).

У стягненні 3% річних суд вважає за необхідне відмовити, з підстав зазначених вище.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_8 на користь позивача належить стягнути судові витрати, які складаються з судового збору, пропорційно до задоволених позовних вимог, у розмірі 768,40 грн.

Керуючись п.1 ч.1, ч. 3,4 ст. 270 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , борг за договором позики від 30 січня 2013 року, укладеним між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , у розмірі 32587 грн. 28 коп. (тридцять дві тисячі п`ятсот вісімдесят сім гривень, 28 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , судовий збір у розмірі 768 грн., 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.В. Сорока.