Справа № 414/518/19
Провадження № 22-ц/810/895/19
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2019 року Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Луганської В.М., Стахової Н.В.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2

на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 вересня 2019 року, ухваленого Кремінським районним судом у складі: судді Ковальова В.М. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про стягнення пені та моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року позивачка ОСОБА_1 звернулась із позовом до Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» (далі - Банк) про стягнення пені та моральної шкоди, який мотивувала тим, що у АТ КБ «ПриватБанк» був відкритий депозит на ім`я позивача згідно договору від 20.05.2016 року № SAMDNWFD007, строком на 6 місяців, 18 % річних на суму депозиту, станом на 23 листопада 2016 року залишок на депозитному рахунку складав 101227 грн. Оскільки на звернення позивача про видачу депозитних коштів Банк ухилився від виконання своїх зобов`язань, позивач звернулася до суду. Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 12 червня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та розірвано договір № SAMDNWFD701 від 20.05.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем, стягнуто з Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на користь позивачки сума депозиту у розмірі 101 227 грн., яку вона фактично отримала лише 26 квітня 2018 року. У зв`язку з тим, що дії відповідача по неповерненню депозитного вкладу позивачки носили тривалий характер, було порушено майнові права позивачки, що змусило її звертатися до суду та витрачати свій час та особисті зусилля, позивачка без постійного доходу тривалий час як малозабезпечена особа переживала психологічний розлад з причини побоювання втрати заощаджень. Тому просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» пеню відповідно до ч. 5 ст. 10 ЗУ «Про захист прав споживачів» у розмірі 3% за кожен день прострочення за період з 22 лютого 2018 року по 24 квітня 2018 року у розмірі 100000 грн та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому посилається на те, що визначений позивачем розмір пені не відповідає дійсності, оскільки він складає 89,86 грн, оскільки за змістом частини п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та частини першої статті 1061 ЦК України, якою передбачено виплату банком процентів на суму вкладу у розмірі, встановленому договором, вартість послуги за договором банківського вкладу - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, а позовні вимоги про стягнення моральної шкоди позивачем не доведені.

Представник позивача ОСОБА_2. надав відповідь на відзив, в якому зазначив, що доводи відповідача у відзиві є безпідставними, а позовні вимоги - обгрунтованими.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 16 вересня 2019 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про стягнення пені та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 пеню у розмірі 89,86 грн. Стягнуто з Акціонерного товариства КБ » ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 0,90 грн. У задоволенні вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено у зв`язку з їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 , просить скасувати рішення суду першої інстанції та позов задовольнити повністю.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, оскільки суд взяв за основу для розрахунку не всю несвоєчасно повернену суму депозиту, а лише нараховані на цю суму відсотки, що суперечить висновкам, викладеним в рішеннях Великої Палати Верховного Суду про застосування відповідних норм права; у резолютивній частині рішення суд відмовив у задоволенні позову лише в частині стягнення моральної шкоди, що суперечить як мотивувальній частині, так і резолютивній частині стягнення пені, тобто суд фактично остаточно не визначився із позовними вимогами; оскільки рішенням суду розірвано договір банківського вкладу, то з цієї дати договірні відносини сторін припинилися і відповідач порушував право власності позивача, що є ознакою деліктних правовідносин, в яких передбачено відшкодування моральної шкоди.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача, в якомуБанк просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення із посиланням на постанову Верховного Суду від 21.02.2018 року у справі №759/13827/15-ц з урахуванням прийнятої ухвали від 31.07.2018 року в частині необхідності здійснення судом вірного розрахунку пені та застосування наведеної Верховним Судом формули визначення пені при розгляді справи та ухваленні судового рішення.

Частиною шостою статті 19 ЦПК України визначено, що малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Предметом позову в цій справі є вимога про стягнення пені за кредитним договором в сумі 110000 грн та моральної шкоди у сумі 10000 грн, тобто ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1921 * 100 = 192100 грн), тому справа є малозначною в силу прямої вказівки в ЦПК України.

Оскільки справа є малозначною, то розгляд апеляційної скарги проводився без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.

Інформація про призначення даної справи до розгляду у апеляційному суді без повідомлення учасників справи завчасно розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено та ніким не оспорюється, що 20 травня 2016 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDNWFD701 (Вклад «Депозит Плюс» на 6 мес.») із сумою вкладу 100000 грн і процентною ставкою 18 річних;

рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 12 червня 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання дій неправомірними, розірвання договору та стягнення суми депозиту розірвано договір № SAMDNWFD701 від 20.05.2016 року, укладений між позивачем та відповідачем, стягнуто з Публічного Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» на користь позивачки сума депозиту у розмірі 101 227 грн.

Вказаним рішенням встановлена неправомірність дій відповідача в частині блокування депозитного рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором № SAMDNWFD701 від 20.05.2016 рокута втручання Банку своїми діями у право власника на мирне володіння своїм майном, оскільки Банком не виконано свій обов`язок в частині видачі вкладу та нарахованих процентів за цим вкладом після спливу строку, визначеного у договорі банківського вкладу.

Суд розглядає справи, керуючись засадою диспозитивності цивільного судочинства, а позивачем заявлені вимоги про стягнення пені за період з 22 лютого 2018 року по 24 квітня 2018 року на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».

Те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина п`ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», яка регулює права споживача у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг) шляхом сплати пені, учасниками справи визнається.

Спірні правовідносини в частині нарахування пені відповідно до вказаної норми виникли між сторонами з приводу механізму такого розрахунку, оскільки позивач як розрахункову величину застосовує суму утримуваних Банком коштів за кожен день затримки виплати депозиту, а відповідач - розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України).

Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).

Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.

Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.

Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.

У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення вкладу коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.

Така трансформація означає, що вкладник має право отримати готівкою повернуті банком на поточний рахунок кошти за вкладом, але до правовідносин між ними вже не можуть застосовуватись положення договору строкового банківського вкладу у зв`язку з тим, що строк його дії закінчився.

За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами (стаття 1066 ЦК України).

Банк зобов`язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом (стаття 1068 ЦК України).

Згідно зі статтею 1070 цього Кодексу за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Сума процентів зараховується на рахунок клієнта у строки, встановлені договором, а якщо такі строки не встановлені договором, - зі спливом кожного кварталу. Проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).

Таким чином, з часу перерахування банком вкладу на поточний рахунок клієнта відповідно до умов укладеного між ними договору банк має сплатити проценти за користування цими грошовими коштами у розмірі, визначеному відповідно до вимог статті 1070 ЦК України.

Правові наслідки неналежного виконання банком операцій за рахунком клієнта визначено статтею 1073 цього Кодексу.

Невиконання або неналежне виконання зобов`язань банку за договором банківського рахунка, зокрема відмова виконати розпорядження клієнта з видачі йому відповідних сум з рахунка, має наслідком настання відповідальності банку, встановленої договором або законом.

Саме такі висновки про застосування відповідних норм права зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц, що має враховуватися судом при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин з огляду на вимогу закону про законність і обґрунтованість судового рішення (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Тому слушним є довід апеляційної скарги про помилковість розрахунку судом розміру пені, виходячи із розміру процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, а не суми утримуваних Банком коштів за кожен день затримки виплати депозиту.

Не може бути взята до уваги постанова Верховного Суду у складі колегії судів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2019 року у справі № 759/13827/15-ц, яка не містить висновків про застосування відповідних норм права і є судовим рішенням у справі за певних фактичних обставин і доводів касаційної скарги.

Колегія суддів погоджує розрахований позивачем у відповідності до постанови ВП ВС від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц розмір пені становить: період з 22.02.2018 року по 24.04.2018 р. - 60 днів, сума заборгованості за неповернення депозиту у розмірі 101227 грн (вказані обставини визнаються сторонами) - 101227,00 : 100 х 3 % = 182208,60 грн.

Вказана сума зменшена позивачем, виходячи із принципу диспозитивності, до 100000 грн, яку він просить стягнути з відповідача на свою користь, і наведене також повністю відповідає висловленій Великою Палатою ВС позиції у постанові від 20 березня 2019 року (справа № 761/26293/16-ц).

Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи, зокрема, завдання цивільного судочинства, забезпечення розумного балансу між приватними і публічними інтересами, особливості предмета спору, ціни позову (стаття 11 ЦПК України).

Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц.

Установлено, що банк прострочив виконання зобов`язання з видачі ОСОБА_1 належних їй за договором коштів у сумі 101227 грн строком на 60 днів. Пеню за прострочення зобов`язання за цей період визначено позивачем на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 182208,60 грн.

Такий розмір, який майже удвічі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджує позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення на її користь зменшеного розміру неустойки до 100 000,00 грн, що відповідає принципу пропорційності у цивільному судочинстві.

Наведена невідповідність висновків суду та неправильне застосування норм матеріального права відповідно до пунктів 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення у відповідній частині нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та стягнення на її користь з Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» пені у розмірі 100000 грн.

Що стосується доводів апеляційної скарги в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди, то вони не спростовують правильних висновків суду про необгрунтованість позову.

Відшкодування моральної шкоди у разі порушення зобов`язання (стаття 611 ЦПК України) може здійснюватися виключно у випадках, що прямо передбачені законом, а також якщо умови про відшкодування передбачені укладеним договором. Відповідно до положень статей 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі мають право на відшкодування моральної шкоди тільки в разі її заподіяння небезпечною для життя і здоров`я людей продукцією у випадках, передбачених законом.

Судом правильно визначено спірні правовідносини сторін та застосовано до них відповідні норми права, а посилання скаржника на те, що з дати розірвання договору банківського вкладу договірні відносини сторін припинилися і відповідач порушував право власності позивача, що є ознакою деліктних правовідносин, в яких передбачено відшкодування моральної шкоди, не відповідають заявленим позовним вимогам, в яких ОСОБА_1 обґрунтовувала завдану їй відповідачем моральну шкоду неповерненням депозитного вкладу позивачки протягом тривалого часу, порушенням її майнових прав, вимушеністю звертатися до суду та витрачати свій час та особисті зусилля, побоюваннями позивачки як малозабезпеченої особи без постійного доходу втратити свої заощадження, що випливає із договору банківського вкладу, а не деліктних правовідносин.

Тому за приписами ст. 375 ЦПК України рішення в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вважає, що у разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору (п. 85 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року (справа № 161/4985/17).

Згідно з підпунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час звернення з позовом, за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру, до якого відноситься і позов в частині стягнення моральної шкоди, сплачується ставка судового збору в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в гривневому еквіваленті становило 768,40.

Отже, до сплати за подачу позову належало 1100 грн, від сплати якого позивача було звільнено в силу вимог ЗУ «Про захист прав споживачів», позов задоволено частково, і з урахуванням цього з відповідача на користь позивача належить до сплати 1000 грн і за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог 1500 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 16 вересня 2019 року в частині позовних вимог про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язання скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» про стягнення пені задовольнити.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) пеню за прострочення виконання зобов`язанняза період з 22.02.2018 року по 24.04.2018 р. у розмірі 100000 грн.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження юридичної особи: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1-Д; ) на користь держави судовий збір у розмірі 1000 грн. за подачу позову та 1500 грн. за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 17 грудня 2019 року.

Головуючий

Суддя: