Постанова

Іменем України

12 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 212/4807/16-ц

провадження № 61-24240св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_1 ,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат», яка підписана представником Шатуновим Андрієм Олександровичем, на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року у складі судді: Пустовіта О.Г., та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Зубакової В. П., Митрофанової Л. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» (далі - ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат») про стягнення компенсації моральної шкоди в зв`язку із ушкодженням здоров`я.

Позов обґрунтований тим, що ОСОБА_1 працював протягом тривалого часу у відповідача в шкідливих умовах праці, отримав професійне захворювання, у зв`язку із чим висновком МСЕК від 12 січня 2016 року йому первинно встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 55 % та встановлена третя група інвалідності. Через професійні захворювання позивач постійно зазнає моральні та фізичні страждання.

ОСОБА_1 просив стягнути з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» компенсацію моральної шкоди у розмірі 275 600,00 грн.

Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 23 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» на користь ОСОБА_1 в порядку відшкодування моральної шкоди 32 000,00 грн без утримання податку з доходу фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, щоза висновком МСЕК від 12 січня 2016 року ОСОБА_1 первинно встановлено 55 % втрати професійної працездатності 10% - радиколопатія; 30% - по вібраційній хворобі; 10% - по ХОЗЛ та 5% - по тугуватості та встановлена 3 група інвалідності. Факт заподіяння моральної шкоди у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

При відхиленні аргументів апеляційної скарги про те, що позивач працював у шкідливих та небезпечних умовах праці не тільки на ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат», а й на інших підприємствах, та за рішенням суду ОСОБА_1 вже було стягнуто моральну шкоду з ПрАТ «Євраз Суха Балка» у зв`язку з втратою трудової працездатності, колегія суддів вказала, що оскільки дані фактичні обставини прийняті до уваги судом першої інстанції при визначені розміру стягнутої компенсації моральної шкоди. Стягнення компенсації моральної шкоди з іншого підприємства на якому працював позивач не може бути підставою для відмови в стягненні моральної шкоди з відповідача, з вини якого її заподіяно, та на якому протягом 11 років працював позивач у шкідливих умовах виробництва, оскільки стаття 153 КЗпП передбачає обов`язок власника або уповноважений ним орган, забезпечити безпечні і нешкідливі умови праці покладається, а статтею 173 КЗпП закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Аргументи учасників справи

У березні 2017 року ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» через представника Шатунова А. О. подало касаційну скаргу, в якій просило оскаржені рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. При цьому, посилалося на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди порушили вимоги абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення суду першої інстанції) та не врахували, що позивач не довів вини відповідача в заподіянні моральної шкоди, не надали належної оцінки факту, що позивач був попереджений про шкідливі умови праці у відповідача та не врахували, що на користь позивача є рішення про стягнення моральної шкоди працівникові, завданої ушкодженням здоров`яз ПрАТ «Євраз Суха Балка».

Аналіз касаційної скарги свідчить, що відповідач оскаржує судові рішення в частині задоволених позовних вимог про стягнення компенсації моральної шкоди в сумі 32 000 грн. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

У травні 2017 року ОСОБА_1 через представника ОСОБА_3 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржене рішення без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю та необґрунтованістю доводів касаційної скарги. Вказує, що згідно акту причиною виникнення професійного захворювання є робота позивача в ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та ПрАТ «Євраз Суха Балка».

Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2017 року зупинено виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 рокута ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року.

Рух справи

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позиція Верховного Суду

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що відповідно до записів, які містяться в трудовій книжці позивача - ОСОБА_1 працював в з 01 липня 1992 року по 01 серпня 1992 року - підземним гірником механо-монтажної дільниці; з 01 серпня 1992 року по 28 лютого 1997 року - підземним монтажником механо-монтажної дільниці тресту «Кривбасшахтобуд» ВО «Кривбасруда»; з 15 грудня 2004 року по 21 грудня 2015 -підземним прохідником шахто будівельного управління ВАТ «Кривбасзалізрудком», в даний час ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат».

За рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 15 грудня 2009 року протокол № 2739 та 20 серпня 2015 року протокол № 1137 ОСОБА_1 встановлені професійні захворювання.

Відповідно до акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 03 листопада 2015 року професійне захворювання позивача виникло за таких обставин: працюючи в підземних умовах шахти імені Леніна ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» підземним прохідником, він виконував комплекс робіт з проходження горизонтальних та вертикальних підземних гірничих виробок. При цьому внаслідок недосконалості технології підземного видобутку руди, порушень систем вентиляції та режимів експлуатації гірничого обладнання, підпадав під вплив підвищених параметрів аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони, виробничого шуму та виробничої локальної вібрації. В підземних умовах шахти не завжди була можливість використовувати транспортувальні засоби та засоби малої механізації для переміщення вантажів з причин технологічного обмеження робочого простору, внаслідок чого умови праці характеризувалися фізичними навантаженнями.

Згідно висновку МСЕК від 12 січня 2016 року ОСОБА_1 первинно була встановлено 55 % втрати професійної працездатності 10% - радиколопатія; 30% - по вібраційній хворобі; 10% - по ХОЗЛ та 5% - по тугуватості з наступним переоглядом в січні 2017 року та встановлена 3 група інвалідності.

Суди встановили, що факт заподіяння моральної шкоди у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійне захворювання обмежує його життєву активність і вимагає додаткових зусиль для організації його життя.

У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155 передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Від роботодавців повинно вимагатися надавати у випадках, коли це є необхідним, відповідні захисні одяг і засоби для недопущення настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, загрози виникнення нещасних випадків або шкідливих наслідків для здоров`я.

У частині 1 та 2 статті 153 КЗпП визначено, що на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Відповідно до статті 173 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством (стаття 237-1 КЗпП).

Згідно статті 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19) зроблено висновок, що «за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону № 1105-XIV у редакції, чинній до 20 березня 2007 року, у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Положеннями пункту 1, абзацу 3 пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V, який набрав чинності 20 березня 2007 року, скасовано право застрахованих громадян, які є потерпілими на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця) (абзац 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року). У світлі рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 8 жовтня 2008 року Закон № 717-V не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності».

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

За таких обставин, суди обґрунтовано частково задовольнили позов.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, судові рішення в оскарженій частині без змін, поновити виконання судових рішень, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» яка підписана представником Шатуновим Андрієм Олександровичем, залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» про стягнення компенсації моральної шкоди в сумі 32 000 грн залишити без змін.

Поновити виконання рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков