Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу №234/17330/18

за позовом ОСОБА_1 до Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України в особі Донецького обласного відділення (філії) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16 квітня 2019 року

(суддя Кравченко О.Ю., рішення ухвалено в м. Краматорську Донецької області, повний текст судового рішення складений 22.04.2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

06 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до Донецького обласного відділення (філії) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, посилаючись на те, що вона працювала в Донецькому обласному відділенні (філії) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України на посаді головного бухгалтера, а згодом на посаді головного спеціаліста.

3 жовтня 2018 року вона отримала по пошті наказ №19-к від 17.09.2018 року про її звільнення з займаної посади за прогули без поважних причин. З наказом вона категорично не погоджується, вважає його таким, що підлягає скасуванню з подальшим поновленням її на роботі та виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки прогулів вона не вчиняла.

Так, наказом №8/к від 24.06.2018 року їй була надана щорічна відпустка з 02.07.2018 року по 25.07.2018 року включно терміном на 24 календарних дня. Незважаючи на наявну відпустку, за вказівкою безпосереднього керівника ОСОБА_2 3 липня 2018 року вона вийшла на роботу з метою складання і подання фінансової і бюджетної звітності за перше півріччя 2018 року в управління держказначейства в м. Краматорськ, а також складання документів для відділення на 2019 рік. Вона пропрацювала з 3 липня по 8 липня, безпосередній керівник - начальник філії ОСОБА_2 повідомив її, що всі дні, які вона пропрацювала під час відпустки, будуть приєднані до дати закінчення її основної відпустки, всі фінансові документи з цього приводу були виконані та завірені підписом ОСОБА_2 14 та 15 липня 2018 року вона також знаходилась на робочому місці, готувала документи по нарахуванню та виплаті заробітної плати, безпосередньо подавала звітність до пенсійного фонду за червень 2018 року.

20 липня 2018 року вона захворіла і їй був наданий лікарняний лист АГУ №915 від 20.07.2018 року по 30.04.2018 року терміном на 11 днів (з продовженням ВКК), а також лікарняний лист АГУ №915226 від 31.07.2018 року по 14.08.2018 року терміном на 15 днів (з подовженням ВКК).

27 та 28 липня 2018 року, перебуваючи на лікарняному, вона виходила на роботу у зв`язку з виробничою необхідністю для нарахування і виплати зарплати за другу половину липня 2018 року, а також для подання бюджетної звітності до Держказначейства за 2 півріччя 2018 року.

Таким чином, за час переривання її відпустки лікарняними, відповідно до закону вона продовжилась на 6 календарних днів, до 20.08.2018 року включно.

За фактичні виходи на роботу керівником ОСОБА_2 їй були надані відгули до 31 серпня 2018 року, що підтверджується нарахуванням та сплатою їй заробітної плати за 8 робочих днів серпня 2018 року відповідно до платіжного доручення №86 від 30.08.2018 року за підписом ОСОБА_2 , а також відомість нарахування та виплати зарплати за серпень 2018 року.

Проте, незважаючи на вищевикладене, 27 серпня 2018 року вона виконувала свою роботу, готувала фінансову документацію, здавала до держказначейства платіжні доручення, 28 серпня забирала виписки з держказначейства (від 28.08.2018 року), а також 28 серпня 2018 року узгоджена зарплата (відомість за серпень, яка складена нею 28.08.2018 року), 30 серпня 2018 року підписувались платіжні доручення (від 30.08.2018 року) на виплату зарплати, 31 серпня проводилась фактична виплата зарплати на картки працівників (відомість нарахування зарплати на картки), яку вона готувала.

Відповідно до її посадової інструкції робота, яку за своєю функцією вона виконувала, є понаднормовою і має безпосереднє відношення до категорії працівників, які виконують роботу понад нормальну тривалість робочого часу. Оскільки вона має готувати та подавати податкову та іншу звітність, здавати звітність та документи до пенсійного та інших фондів, до державної казначейської служби, перебуваючи в зазначених установах тривалий час, в тому числі свій робочий і понад робочий час.

З 3 вересня по 14 вересня 2018 року вона перебувала на лікарняному, 17 вересня вона не була допущена до праці без пояснень причин та надання відповідних документів. При цьому 13 вересня вона вимушена була виходити на роботу для нарахування зарплати та її виплати за першу половину вересня.

На її письмове звернення до керівництва з надання пояснень і наведення причин її звільнення, лише 3 жовтня поштою вона отримала конверт, в якому був лише наказ про її звільнення за ч.4 ст.40 КЗпП за «прогули» з 27.08.2019 року по 14.09.2018 року (в наказі йдеться про акт про відмову у наданні пояснень за період відсутності в цей час), ким, коли і як цей акт складався їй невідомо, його копію їй не надавали.

Незаконне звільнення завдало їй моральної шкоди, оскільки вона залишилась без коштів для існування при тому, що вимушена була працювати під час свого лікарняного та під час своєї відпустки. Роботодавець, усвідомлюючи те, що порушує закон, незважаючи на норми права, фальсифікуючи документи (акт про відмову в наданні пояснень) звільнив її за прогул. Тому вважає, що у відповідності до ст.237-1 КЗпП України повинен відшкодувати їй моральну шкоду у сумі 10000 грн.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ №19-к від 17.09.2018 року про її звільнення, поновити її на посаді головного спеціаліста Донецького обласного відділення (філії) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у сумі 10 000 грн.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 16 квітня 2019 року та додатковим рішенням від 22 липня 2019 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України в особі Донецького обласного відділення (філії) комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення і прийняти нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 посилається на порушення норм матеріального права і зокрема на невідповідність висновку суду щодо перенесення відпустки та узгодження цього питання з працівником, тобто з нею, положенням статті 80 КЗпП України, посилаючись також як на доказ на довідки з розшифровкою за ознаками доходу, з яких вбачається проведення оплати за відпустки за період, зазначений в наказі; апелянт також не погоджується з позицією суду щодо ненадання правової оцінки питанню нарахування та виплати заробітної плати в серпні 2018 року; при цьому суд не звернув уваги на довідки про отриманий дохід ОСОБА_1 за серпень 2018 року з розшифровкою «за ознаками доходу», з яких вбачається нарахування та виплата зарплати, ці довідки видані незаінтересованими у справі особами; також відповідачем жодним чином не спростовано нарахування та виплату зарплати позивачу за цей період; апелянт стверджує, що табелі обліку робочого часу та акти виготовлялись вже після отримання позову до суду від позивача і цим спростовуються пояснення представника ОСОБА_2 , що відомості до табелю вносились щоденно; взявши за основу прийняття рішення і табелі обліку робочого часу і акти про відсутність на роботі, суд жодним чином не оцінив суперечності в них фактичним обставинам справи та пояснення відповідача; апелянт також наголошує на тому, що акти про відсутність на робочому місці складені і підписані ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , незважаючи на те, що ці особи ніколи не були працівниками відповідача і не мають взагалі можливості приймати участь у складанні такого роду документів, але суд цьому не надав жодної правової оцінки; що стосується наданих відповідачем посадових інструкцій і правил внутрішнього розпорядку, то вони позивачем не підписувались і в паперовому вигляді не існували; вважає, що за час переривання її відпустки лікарняними відповідно до закону вона продовжилась на 6 календарних днів, до 20.08.2018 року включно, а за фактично відпрацьований час і виходи на роботу в серпні, а саме 21, 22,23,27,28,29,30,31 їй була нарахована та сплачена заробітна плата за 8 робочих днів серпня 2018 року, що підтверджено як оригіналами первинних документів так і оригіналами довідок ПФУ, Фонду соцстрахування по ТВП з розшифровками за ознаками доходу, які повністю узгоджуються з тими документами, які надала суду позивач.

У відзиву на апеляційну скаргу представник відповідача вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим та таким, що прийняте без порушень норм матеріального та процесуального права, а вимоги позивача, викладені в апеляційній скарзі необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню; з посиланням на лист Мінсоцполітики від 31.01.2012 року №30/13/133-12, постанову Верховного Суду України у справі №289/51/16-ц від 26 вересня 2016 року та пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначає, що положення чинного законодавства не передбачають можливості для працівника самостійно, без погодження з роботодавцем, продовжувати період відпустки, навіть у разі тимчасової непрацездатності в період відпустки; будь-які заяви в установленому законом порядку від ОСОБА_1 стосовно продовження щорічної відпустки на період з 15.08.2018 року по 20.08.2018 року не надходили; щодо ненадання правової оцінки питанню нарахування та виплати позивачу заробітної плати за період роботи в серпні 2018 року зазначає, що ОСОБА_1 надана копія відомості нарахування зарплати за серпень 2018 року, яка не має підпису начальника філії ОСОБА_2 та не відповідає даним табеля обліку робочого часу за серпень 2018 року, що є недотриманням вимог п.2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджене наказом Мінфіну від 24.05.1995 року №88; вважає, що надана позивачкою копія відомості взагалі не повинна братись судом до уваги з огляду на положення ст.ст. 78,79 ЦПК України; вважає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вкотре умисно надає неправдиву інформацію стосовно змісту табеля обліку використання робочого часу філії фактичним обставинам; табель складений у відповідності з наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці»; у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 не змогла підтвердити поважність відсутності на роботі з 15.08.2018 року по 31.08.2018 року необхідність складення коригую чого табеля була відсутня; з приводу актів про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці, то в суді першої інстанції вона підтвердила факти знаходження на робочому місці проміжки часу 15, 25, 40 хвилин на день згідно записів у актах; з посиланням на постанову Верховного Суду України від 19.12.2016 року у справі 6-2801цс15 зазначає, що невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку вимагати письмове пояснення від працівника у неотримання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

В судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача заперечували проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим.

Позивачка та її представник двічі у судове засідання апеляційного суду не з`явилися; про час і місце розгляду справи повідомлені повістками, отримання яких підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , відповідно до наказу №3 від 02.12.2015 року була прийнята на роботу в Донецьке обласне відділення (філію) Комітету з фізичного виховання та спорту Міністерства освіти і науки України 02.12.2015 року на посаду головного бухгалтера (а.с.58).

Відповідно до наказу начальника Донецького обласного відділення (філії) Комітету з фізичного виховання та спорту МОН України від 21.05.2018 року №4-к ОСОБА_1 переведена на посаду головного спеціаліста з 01.06.2018 року (а.с.59).

Наказом від 14.06.2018 року №8-к ОСОБА_1 надана щорічна відпустка з 02.07.2018 року по 25.07.2018 року (а.с.95).

У період з 20.07.2018 року по 30.07.2018 року та з 31.07.2018 року по 14.08.2019 року ОСОБА_1 перебувала на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності серії АГУ №915191 та серії АГУ №615226 (а.с.92-93).

Згідно листка непрацездатності серії АГУ №914104 (а.с.94), з 03.09.2018 року по 14.09.2018 року ОСОБА_1 також перебувала на лікарняному.

Відповідно до п.5.1 правил внутрішнього трудового розпорядку для колективу Донецького обласного відділення (філії) Комітету з фізичного виховання та спорту МОН України, затверджених наказом начальника обласного відділення (філії) КФВС МОН України №29 від 20.10.2017 року для працівників відділу запроваджено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями. Робочий день при п`ятиденному робочому тижні починається о 09 годин і закінчується о 18-00 годин з перервою на обід з 13-00 до 14-00 год., напередодні святкових і неробочих днів тривалість робочого дня скорочена на одну годину. Для окремих працівників умовами трудового договору може бути передбачений інший режим роботи (а.с.70-75). Доказів того, що умовами трудового договору позивачці було встановлено інший режим роботи, суду не надано.

Відповідно до актів про відсутність на роботі, зафіксована відсутність без поважних причин на роботі головного спеціаліста Донецького обласного відділення (філії) Комітету з фізичного виховання та спорту МОН України ОСОБА_1 .: 27 серпня 2018 року з 09-00 до 18-00 годин; 28 серпня 2018 року з 09-00 до 15 годин 15 хвилин та з 16-00 до 18-00 годин; 29 серпня 2018 року з 09-00 до 18-00 годин; 30 серпня 2018 року з 09-00 години до 13 години 20 хвилин та з 14 годин 20 хвилин до 18 годин; 31 серпня 2018 року з 09 годин до 18 годин; 03 вересня 2018 року з 09-00 до 18-00 годин; 04 вересня 2018 року з 09-00 до 18-00 годин; 06 вересня 2018 року з 09-00 до 18-00 годин; 07 вересня 2018 року з 09-00 до 18-00 годин; 10 вересня 2018 року з 09-00 до 18-00 годин; 11 вересня 2018 року з 09-00 до 18-00 годин; 12 вересня 2018 року з 09 -00 до 18-00 годин; 13 вересня 2018 року з 09-00 до 12 годин 05 хвилин та з 12 годин 25 хвилин до 18-00 годин; (а.с.79-91).

Згідно акту від 13.09.2018 року №1 за підписом начальника Донецького обласного відділення (філії) Комітету з фізичного виховання та спорту МОН України ОСОБА_2 , заступника начальника Донецького обласного відділення (філії) Комітету з фізичного виховання та спорту МОН України ОСОБА_13 та провідного спеціаліста Донецького обласного відділення (філії) Комітету з фізичного виховання та спорту МОН України ОСОБА_14 надати письмове пояснення з приводу її відсутності на роботі з 27 серпня 2018 року по 13 вересня 2018 року ОСОБА_1 відмовилась (а.с.78).

13.09.2018 року службовою запискою провідним спеціалістом ДОВ (філії) КФВС МОН України ОСОБА_14 . керівника Донецького обласного відділення (філії) КФВС МОН України ОСОБА_2 повідомлено про те, що при перевірці документів з кадрової роботи, була виявлена відсутність трудової книжки ОСОБА_1 . Згідно із записом в журналі видачі трудових книжок, 02.07.2018 року ОСОБА_1 самовільно забрала свою трудову книжку (а.с.103, 105-106).

Згідно табелів обліку робочого часу за серпень та вересень 2018 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 15 серпня 2018 року по 23 серпня 2018 року з нез`ясованих причин, з 27 серпня по 31 серпня 2018 року - з причин прогулу. З 03 вересня 2018 року по 14 вересня 2018 року позивачка була відсутня на роботі з причини тимчасової непрацездатності (а.с.98-99).

Наказом начальника Донецького обласного відділення (філії) Комітету з фізичного виховання та спорту МОН України від 17.09.2018 року №19-к ОСОБА_1 звільнено з 17.09.2018 року з посади головного спеціаліста згідно п.4 ст.40 КЗпП України у зв`язку з прогулами без поважних причин (а.с.97). Зазначений наказ позивач отримала поштою 03.10.2018 року.

Листом від 24.09.2018 року ОСОБА_1 надала начальнику ДОВ КФВС МОН України ОСОБА_2. листок непрацездатності АГУ №914104 для подальшого нарахування належних їх виплат з 03.09.2018 року по 14.09.2018 року (а.с.13, 96).

Згідно наказу від 17.09.2018 року №19-к підставою для звільнення ОСОБА_1 стала відсутність її на робочому місці з 27.08.2018 року по 14.09.2018 року.

Судом також встановлено, що у період з 03.09.2018 року по 14.09.2018 року позивач перебувала на лікарняному, отже, мала поважні причини відсутності на робочому місці.

Заслухавши доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні її позовних вимог суд першої інстанції виходив з доведеності відсутності позивачки на робочому місці з 27.08.2018 року по 31.08.2018 року більше трьох годин без поважних причин, що є підставою для звільнення за п. 4 ст. 40 КЗпП України; дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення було застосовано відповідачем з дотриманням вимог ст.ст. 148, 149 КЗпП України.

Такі висновки суду є правильними.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, та і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції всебічно, повно з`ясував всі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Із застосуванням Закону України «Про відпустки» (що доведено також представником відповідача у відзиву на апеляційну скаргу з посиланням на чинне законодавство та судову практику) і виходячи із досліджених доказів суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що положення чинного законодавства не передбачають можливості працівнику самостійно без погодження з роботодавцем продовжувати періоди відпустки, навіть у разі тимчасової непрацездатності у період відпустки, а доказів того, що ОСОБА_1 зверталась до роботодавця із заявою про продовження відпустки після лікарняного нею не надано. Судом також надана належна правова оцінка доказам, наданим позивачкою, а саме копії відомості нарахування заробітної плати за серпень 2018 року та іншим фінансовим документам і зроблений правильний висновок про те, що вони не доводять того факту, що позивачка з 27.08.2018 року по 31.08.2018 року була відсутня на робочому місці більше трьох годин з поважних причин. Суд дійшов також правильного висновку про не доведення позивачкою виходу на роботу під час щорічної відпустки; при цьому судом встановлено, що рішення про відкликання позивачки з відпустки роботодавцем не приймалось, заява позивачкою про перенесення відпустки також не подавалась.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Відповідно до ст. 80 КЗпП України, на яку посилається ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, щорічна відпустка повинна бути перенесена на інший період або продовжена у разі тимчасової непрацездатності працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, як виняток, і тільки за письмовою згодою працівника. А як вбачається з матеріалів справи в даному випадку відсутні ініціатива відповідача і письмова згода ОСОБА_1 на перенесення або продовження відпустки у зв`язку з її знаходженням на лікарняному у період відпустки. Зазначеною нормою не передбачено перенесення або продовження відпустки у цьому випадку з ініціативи працівника. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 самостійно продовжила дні відпустки на 6 днів, не виходячи на роботу з 15.08.2018 року по 20.08.2018 року включно. Проте, в наказі про звільнення не зазначені ці дні як дні прогулу. Тому в цій частині доводи апеляційної скарги не впливають на правильність рішення суду.

Доводи апеляційної скарги позивачки з посиланням на відомість про нарахування заробітної плати за серпень 2018 року є безпідставними, оскільки, по-перше, вона не відповідає вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Мінфіну України від 24.05.1995 року №88, а також вимогам ст. 95 ЦПК України та спростовується належним доказом, наданим відповідачем, а саме табелем обліку робочого часу за серпень 2018 року, в якому з 27.08.2018 року по 31.082018 року у ОСОБА_1 значаться прогули. При цьому позивачкою в апеляційній скарзі не доведено, що ці дані в табелі не відповідають дійсності.

Щодо доводів апеляційної скарги з посиланням на акти про відсутність ОСОБА_1 , то вони є безпідставними, оскільки, як пояснив у судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача офіс Донецького обласного відділення Комітету з фізичного виховання та спорту розташований у орендованому приміщенні іншої організації, у якому встановлений пропускний режим, а ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 є черговими консьєржками, які ведуть облік працівників всіх офісів, розташованих у будівлі, тому ними і підписані акти. Крім того, акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі 27.08., 28.08.,29.08.,30.08 та 31.08. 2018 року більше трьох годин підписані також працівниками Донецького обласного відділення Комітету з фізичного виховання та спорту ОСОБА_2 та ОСОБА_13 , підпис яких ОСОБА_1 не спростований. Крім того, на а.с. 9 міститься заява ОСОБА_1 на ім`я начальника ДОВ КФВС МОН України ОСОБА_2 , в якій нею не заперечується знаходження у відгулах з 27.08.2018 року по 31.08.2018 року за виходи на роботу у період відпустки; проте при цьому не надано доказів згоди на це відповідача. А як роз`яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», на яку посилаються суд першої інстанції та представник відповідача у відзиву на апеляційну скаргу, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Доводами апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростований висновок суду про те, що нею не надано доказів того, що позивачці було встановлено інший режим роботи ніж передбачений умовами трудового договору, а необхідність підписання трудового договору ОСОБА_1 не доведена.

Виконання чи невиконання ОСОБА_1 посадової інструкції не є предметом розгляду у даній справі. Тому посилання в апеляційній скарзі на її не підписання не має правового значення. Крім того, позивачкою не доведено, яким чином ця обставина впливає на висновок суду про незаконність, на думку апелянта, звільнення з роботи за прогули.

Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що рішення суду ухвалене з додержанням вимог матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Краматорського міського суду Донецької області від 16 квітня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 12.08.2019 року.

Суддя-доповідач О.С.Санікова