Провадження № 22-ц/801/2390/2019
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2019 рокуСправа № 127/26353/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Оніщука В.В. (судді-доповідача),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 ,

відповідач: ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору:

Вінницький міський центр соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Вінницької міської ради, Вінницька міська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2019 року, постановлене у складі судді Антонюка В.В., в залі суду,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , звернулися в суд з позовом до ОСОБА_4 про виселення.

Позовні вимоги мотивовано тим, що власником особового рахунку квартири АДРЕСА_1 був ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , членами його сім`ї зазначені: ОСОБА_6 - донька, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , дружина ОСОБА_7 , яка заочним рішенням Вінницького міського суду від 14.11.2017 року визнана такою, що втратила право користування зазначеною квартирою, та два онуки: ОСОБА_1 і ОСОБА_3

На даний час в квартирі зареєстровано дві особи: ОСОБА_1 , з 23.12.1999 року, ОСОБА_3 з 11.06.2006 року. Оскільки їх мати - ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а батька вони не мають, то за рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №3036 від 22.12.2016 року неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_3 влаштували на виховання та спільне проживання до прийомної сім`ї ОСОБА_2 з якою було підписано 23.12.2016 року договір про влаштування дітей на виховання та спільне проживання у прийомній сім`ї.

Рішенням виконкому Вінницької міської ради № 2989 від 15.12.2016 року неповнолітнім ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надали статус дитини-сироти.

Рішенням виконкому Вінницької міської ради № 1626 від 02.08.2018 припинено дію договору від 23.12.2016 року №3 між виконавчим комітетом Вінницької міської ради та прийомною матір`ю ОСОБА_2 в частині щодо ОСОБА_1 , якому на той час виповнилося 18 років.

Зважаючи на те, що попередній квартиронаймач ОСОБА_5 помер, 13.04.2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ЖЕО», на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради №755 від 12.04.2018 року, укладено договір № 352 найму житла, яке перебуває у комунальній власності м. Вінниці. Наймодавець передав у безстрокове користування наймачу квартиру АДРЕСА_1 .

Позивачі зазначають, що в квітні 2018 року ОСОБА_1 мав намір поселитися у квартирі, однак відповідач ОСОБА_4 , яка зареєстрована та проживала в кв. АДРЕСА_2 та не набула законного права користування квартирою АДРЕСА_1 , не допустила його до житла, двері не відчинила, з приводу чого він звертався до правоохоронних органів, оскільки дана квартира - це єдине житло, в якому позивачі зареєстровані та мають намір проживати.

За наведених обставин позивачі та просити суд виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2019 року позов задоволено.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого житла.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу вказуючи, що рішення суду першої інстанції постановлене з порушенням норм матеріального та процесуального права і за неправильного встановлення фактичних обставин справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_9 просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2019 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

02 грудня 2019 року ОСОБА_2 , діючи в інтересах ОСОБА_3 , подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08.07.2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду 20.11.2019 року підтверджено відсутність правових підстав ОСОБА_4 на проживання у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 .

У відзиві позивач просить апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_4 - адвокат Мазур О.В. апеляційну скаргу підтримав з посиланням на наведені в ній обставини.

ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, при цьому адвокатом Мазуром О.В. було повідомлено, що причиною неявки ОСОБА_4 в судове засідання стало погіршення стану її здоров`я, однак будь-яких підтверджуючих вказану обставину документів, не надано, тому з урахуванням думки інших учасників судового процесу, які категорично заперечували проти відкладення розгляду справи і того, що не було надано документів на підтвердження поважності причин неявки відповідачки в судове засідання, суд вважає за можливе провести розгляд справи у її відсутність, до того ж інтереси останньої при розгляді справи представляє адвокат Мазур О.В., яким безпосередньо було підготовлено апеляційну скаргу.

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , її представник, а також представник Вінницького міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Вінницької міської ради в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з`явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради № 755 від 12.04.2018 року "Про зміну договору найму житлових приміщень надано дозвіл ЖЕК на укладення договору найму в державних житлових приміщеннях з членом сім`ї квартиронаймача на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 жилою площею 15,5 кв.м. з ОСОБА_1 , в зв`язку зі смертю попереднього наймача ОСОБА_5 (а.с.9).

Як вбачається із договору найму житла, яке перебуває у комунальній власності м. Вінниці № 352 від 13.04.2018 року, позивач ОСОБА_1 є наймачем квартири АДРЕСА_1 (а.с. 33-37).

Відповідно до довідки № 2192 від 07.03.2018 року, виданої ТОВ «ЖЕО» та копії Особового рахунку № НОМЕР_1 вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані дві особи: ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , особовий рахунок відкрито на ОСОБА_1 (а.с. 10-11,23,24).

Комунальні послуги оплачуються ОСОБА_1 , що підтверджується наданими квитанціями.

Відповідно до Витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька, відомості про батька ОСОБА_10 та ОСОБА_3 записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України (а.с.20-21).

Як вбачається із інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 08.02.2018 року, відомості щодо ОСОБА_1 - відсутні (а.с.22).

Рішенням Вінницької міської ради № 2989 від 15.12.2016 ОСОБА_1 та ОСОБА_3 надано статус дитини-сироти. (а.с. 27, 28), 23.12.2016 року їх було влаштовано на виховання та спільне проживання у прийомну сім`ю ОСОБА_2 (а.с. 29-32), 2.08.2018 року ОСОБА_1 вибув з прийомної сім`ї. (а.с. 41).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 65 ЖК наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло: передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим, у даній справі слід врахувати, що позивачі мають статус «дітей-сиріт» та відповідні гарантії права на житло.

Так, згідно положень частини 1 статті 248 СК України дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право: на всебічний розвиток, виховання, освіту, повагу до її людської гідності (п. 1); на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону (п. 2).

Статтею 25 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.

Відсутність одного або обох з батьків та батьківського піклування підтверджується відповідними документами, які є підставою для надання цим дітям матеріального забезпечення і пільг, передбачених законодавством України.

У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім`ї чи дитячого будинку сімейного типу. Порядок збереження і передачі в оренду жилого приміщення та іншого майна дитини затверджується Кабінетом Міністрів України.

Держава забезпечує дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа, які до передачі під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім`ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, вселення їх у ці приміщення і повернення їм майна, що знаходилося в цих приміщеннях на день передачі дітей під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім`ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Стаття 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначає, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

Задовольняючи вимоги позивачів, суд надав оцінку виселенню ОСОБА_4 на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції та виходив із забезпечення прав дітей-сиріт на житло в якому вони проживали з рідними до встановлення опіки.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Доводи ОСОБА_4 про те, що вона вселилася у квартиру АДРЕСА_1 як член сім`ї квартиронаймача ОСОБА_5 і постійно та безперервно проживала там з часу укладення шлюбу - 12 березня 1991 року (понад 27 років), то вказані доводи є безпідставними з огляду на наступне.

Як вбачається з особового рахунку № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_5 по квартирі АДРЕСА_1 загальною площею 29,70 кв. м., житловою площею 15,50 кв. м., що до цього особового рахунку внесені: із 12 травня 1970 року ОСОБА_5 (проживав постійно, вибув 09 січня 2018 року) і дружина ОСОБА_7 (зареєстрована, не проживає, вибула ІНФОРМАЦІЯ_4 грудня 2017 року); постійно проживала донька ОСОБА_6 (з 07 вересня 1995 року, вибула 19 грудня 2016 року), постійно проживають: онук ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (з 23 грудня 1999 року) і онук ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 (з 11 червня 2002 року).

Згідно із Довідкою про реєстрацію місця проживання Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради від 13 червня 2018 року ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 .

ОСОБА_4 не довела: реєстрації свого місця проживання у спірній квартирі; дотримання визначеного законом порядку при вселенні у спірну квартиру та наявність згоди на час свого вселення (як зазначила позивач - березень 1991 року) у квартиру всіх повнолітніх членів сім`ї квартиронаймача ОСОБА_5 : його колишньої дружини ОСОБА_7 , яка станом на березень 1991 року була членом сім`ї наймача, а дочка ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , була неповнолітньою; обумовлений наймачем і членами його сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням.

Крім цього, колегія суддів враховує, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 08 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20 листопада 2019 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , виконавчого комітету Вінницької міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-експлуатаційне об`єднання» про встановлення факту спільного проживання, визнання права користування житловим приміщенням та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, визнання частково незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради, визнання недійсним договору найму житла та зобов`язання укласти договір найму жилого приміщення, встановлено, що ОСОБА_4 зберігаючи за собою постійне місце проживання у квартирі АДРЕСА_2 , не набула права користування спірною квартирою АДРЕСА_1 .

В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Враховуючи, що ОСОБА_4 не надала належних та допустимих доказів правомірності зайняття спірної квартири, висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, є правильним.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Щодо викладених в апеляційній скарзі посилань на правомірність вселення відповідачки у спірну квартиру, то дане посилання на увагу не заслуговує, оскільки зазначеним вище судовим рішенням, яке набуло законної сили, встановлено, що ОСОБА_4 не набула права користування даною квартирою, а також не спростовує висновок суду твердження про відсутність у ОСОБА_4 реєстрації у квартирі АДРЕСА_2 , оскільки встановлено, що вона була постійно зареєстрована і зберігала за собою постійне місце проживання у цій квартирі, і була знята з реєстрації за даною адресою лише з 31.07.2018 року, тобто після смерті попереднього наймача спірної квартири ОСОБА_5 та укладення договору найму житла щодо вказаної квартири із ОСОБА_1 ..

Інші доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанції, власного тлумачення скаржником вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Крім того, суд звертає увагу на те, що на час апеляційного перегляду справи ОСОБА_4 виселилась із спірної квартири та проживає у квартирі АДРЕСА_2 , вказана обставина була зазначена позивачами та не заперечувалась представником відповідачки.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою.

Керуючись 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 серпня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук