УХВАЛА

20 грудня 2019 року м. Мукачево Справа №303/8030/19
2-з/303/31/19

Суддя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області Кость В.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , до пред`явлення позову, звернувся до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на 2-х кімнатну квартиру АДРЕСА_1 ) (далі - Квартира) та заборонити будь-яким фізичним чи юридичним особам, органам державної влади та місцевого самоврядування, а зокрема, Квартирно-експлуатаційному відділу м.Мукачево Західного територіального квартирно-експлуатаційного Управління Міністрества оборони України, військовій частині НОМЕР_1 (попередня назва п.п. НОМЕР_2 ), Мукачівській міській раді, виконавчому комітету Мукачівської міської ради вчиняти будь-які дії з Квартирою, зокрема, надавати їй статус штатно-посадового житла, видавати ордер, а також виділяти чи розподіляти іншим особам.
Вимоги за заявою обґрунтовуються доводами про те, що в 2012 році заявнику разом із з членами сім`ї (дружиною та сином), як військовослужбовцю, була розподілена Квартира. В 2019 році від КЕВ м. Мукачева ним не отримано відповіді щодо стану розгляду питання, пов`язаного з Квартирою. Внаслідок існування очевидного ризику відносно того, що потенційні відповідачі віддадуть розподілену Квартиру іншим особам, - він із сім`єю буде позбавлений права на житло.

Дослідивши заяву про забезпечення позову суд констатує наступне.

Відповідно до частин першої та другої ст. 149 Цивільного процесуального кодексу України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Виходячи з аналізу даної норми закону, під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити, і такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.
Таким чином, забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.
Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини першої ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.
В свою чергу арешт майна (один із заходів забезпечення позову, які просить вжити позивач) є крайнім заходом забезпечення позову та полягає у проведенні його опису, оголошенні заборони розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмеженні права користування майном або його вилученні у власника.
Як роз`яснено у пункті третьому та четвертому постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 № 9, Пленум Верховного Суду України позов майнового характеру дозволяється забезпечувати шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.
Як вбачається із матеріалів справи, заявник, всупереч вказаним вимогам, звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на Квартиру, не надав суду доказів належності відповідачам на праві власності майна щодо якого необхідно вжити заходи забезпечення позову.
Разом з тим, одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду.
Пленум Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року у п. 4 роз`яснив, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
При цьому, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Законодавець чітко визначив, що обов`язок доказування покладається на сторін.
Доказування процесуальних фактів має деякі особливості, які дозволяють при певних обставинах розглядати доказування як обов`язок учасника процесу. Наприклад, якщо сторона клопоче про забезпечення позову, вона повинна довести наявність підстав для цього.
Частина шоста ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України забороняє здійснювати доказування через припущення, тобто твердження, які самі по собі потребують доведення.
Аргументуючи підставність своїх доводів відносно необхідності забезпечення позову, позивач стверджує, що потенційні відповідачі проведуть відчуження Квартири іншим особам, однак доказів на підтвердження таких тверджень суду не надано.
Дані доданих до матеріалів заяви копій: витягу з протоколу від 27 листопада 2009 року, витягу з протоколу від 24 листопада 2012 року №18 свідчать про те, що ОСОБА_1 разом з дружиною та сином включено в списки на отримання житлових приміщень, а також заявнику попередньо розподілено для постійного проживання Квартиру.
Поряд цим, доказово непідтвердженими залишилися обставини щодо фактичної наявності між сторонами спору щодо Квартири та порушення з боку потенційних відповідачів прав заявника.
Крім того, зі змісту прохальної частини заяви про забезпечення позову вбачається, що заявник просить: «заборонити будь-яким фізичним чи юридичним особам, органам державної влади та місцевого самоврядування, а зокрема, Квартирно-експлуатаційному відділу м.Мукачево Західного територіального квартирно-експлуатаційного Управління Міністрества оборони України, військовій частині НОМЕР_1 (попередня назва п.п. В4676), Мукачівській міській раді, виконавчому комітету Мукачівської міської ради вчиняти будь-які дії з Квартирою, а зокрема переводити її в статус штатно-посадового житла, видавати на неї ордер, виділяти чи розподіляти іншим особам».
Однак, жодних доказів, які б свідчили про проведення зазначеними особами таких дій, заявником не надано.
Аналіз змісту заяви позивача та наявних у матеріалах справи документів свідчить про відсутність у них фактичних даних, які б безпосередньо свідчили про наявність між сторонами спору та необхідність застосування судом заходів для забезпечення позову та існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам до ухвалення судового рішення у цивільній справі, а також того, що для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, тому подана заява є такою, що не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 81, 149-153, 260 Цивільного процесуального кодексу України

УХВАЛИВ:

1. У задоволенні заяви відмовити повністю.
2. Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Закарпатської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В.В. Кость