КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/1714/19 Головуючий у 1 інстанції - Виниченко Л.М.
Унікальний №755/174/18 ц Доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача - Панченка М.М.

суддів - Семенюк Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі - Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Києві справу за апеляційною скаргою заступника прокурора м.Києва на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року у справі за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_2 про витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 і просив ухвалити рішення, яким витребувати у відповідача квартиру АДРЕСА_1 з посиланням на те, що указана квартира незаконно вибула із власності Київської міської ради, а відповідач заволодів нею на підставі підроблених документів.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року у позові відмовлено, оскільки позивачем обрано неправильно спосіб захисту. Так, судом зазначено, що позивачем не заявлялись вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право власності на спірне житло, яке видане на ім»я відповідача ОСОБА_2, а також на те, що позивач не підтвердив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за територіальною громадою м.Києва у відповідності до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»/а.с.71-73/.

В поданій апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення про задоволення позову/а.с.76-84/.

Свої доводи скаржник обґрунтовував тим, що спірна квартира ніколи не вибувала із власності громади міста Києва в особі Київської міської ради, при цьому посилання суду на наявність Свідоцтва про право власності на спірну квартиру за відповідачем нічим не підтверджене, оскільки таке свідоцтво ніколи не видавалось.

Крім того, скаржник зазначив, що, оскільки право власності територіальної громади м.Києва на спірну квартиру виникло задовго до прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тому посилання суду на відсутність державної реєстрації на спірну квартиру за Київрадою - є безпідставним.

Відповідач ОСОБА_2, у зв»язку з неявкою на виклики суду про розгляд справи, відповідно до п.11 ст.128 ЦПК України на останнє судове засідання був повідомлений через сайт судової влади, однак у судове засідання не з»явився. Вважаючи, що відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що його неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, спірна однокімнатна квартира АДРЕСА_1 загальною площею 32 кв.м., маючи статус державної власності, та перебуваючи у сфері управління Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації, у 1979 році була надана у користування ОСОБА_3, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 і у зв»язку зі смертю був знятий з реєстрації в указаній квартирі/а.с.15,26/.

Звертаючись до суду з цим позовом, заступник керівника Київської місцевої прокуратури №4 послався на те, що відповідач ОСОБА_2, в порушення чинного законодавства, зокрема Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», незаконно приватизував вище зазначену квартиру на своє ім»я і отримав Свідоцтво про право власності на спірну квартиру, на підставі чого позивач вимагав, на підставі ст.387ЦК України, витребувати квартиру АДРЕСА_1 на користь попереднього власника територіальної громади м.Києва.

Судом встановлено, що, дійсно, відповідно до Свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім»я відповідача ОСОБА_2, указане Свідоцтво видане 12.09.2012року Органом приватизації державного житлового фонду - управлінням житлово-комунального господарства Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації за підписом Першого заступника голови керівника органу ОСОБА_4, на підставі розпорядження за №82-371 від 12.09.2012 року/а.с.27/.

Згідно інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно слідує, що спірна квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за відповідачем на підставі Свідоцтва про право власності від 12.09.2012 року, виданого Органом приватизації державного житлового фонду - управління житлово-комунального господарства Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації /а.с.16-18/.

На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав суду лист Управління житлово-комунального господарства та будівництва від 14.04.2016 року за №43/1-243, з якого слідує, що Орган приватизації Органом приватизації житла Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації не здійснював оформлення документів на приватизацію спірною квартири за відповідачем /а.с.9/.

Також, на підтвердження фіктивності Свідоцтва про право власності на спірну квартиру на ім»я відповідача ОСОБА_2, позивачем надано суду копії експертних висновків виконаних Київським міським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України за №712/тдд від 20.07.2016 року та за №711/тдд від 15.07.2016 року, з яких, відповідно, слідує, що підпис у спірному Свідоцтві від імені керівника органу приватизації, вірогідно, виконаний не ОСОБА_4, а відбиток печатки на цьому свідоцтві виконаний не печаткою Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації /а.с.142-149, 150-158/.

Відповідно до ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Між тим, суд першої інстанції, відмовляючи у позові, правомірно зазначив, що право власності відповідача на спірну квартиру підтверджується відповідним Свідоцтвом про право власності, виданого 12.09.2012року Органом приватизації державного житлового фонду - управлінням житлово-комунального господарства Дніпровської районної у м.Києві державної адміністрації на підставі розпорядження за №82-371 від 12.09.2012 року.

При цьому, відібрати квартиру у відповідача, як обґрунтовано вважав суд першої інстанції, не визнавши незаконними розпорядження №82-371 від 12.09.2012 року, та Свідоцтво про право власності на спірну квартиру на відповідача, яке видане на підставі цього розпорядження, є порушенням загальних засад цивільного законодавства, яким є, зокрема, в силу п.2 ст.3 ЦК України, неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом.

А, оскільки відповідач володіє спірною квартирою на підставі правовстановлюючого документа, яким є Свідоцтво про право власності на квартиру, яке, разом з розпорядженням, відповідно до якого це Свідоцтво видане, не визнавалось незаконним, тому позбавлення відповідача права володіння спірної квартирою, є таким, що протирічить конституційним вимогам та нормам закону.

Так, в силу ст.41 Конституції України та ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Отже, посилання позивача на те, що спірне Свідоцтво про право власності на спірну квартиру за відповідачем є підробленим, не можна розглядати як правову підставу для витребування спірної квартири у відповідача, оскільки указане Свідоцтво та розпорядження, на підставі якого це Свідоцтво видане, свідчать про наявність у відповідача законної правової підстави володіння ним цією спірною квартирою.

При цьому, вимог про визнання незаконними цих документів, які свідчать на наявність у відповідача правової підстави володіння спірною квартирою, позивачем не заявлялось.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

А, згідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, колегія суддів вважає, що, відмовляючи у позові, суд першої інстанції правомірно послався на недоведеність позовних вимог, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлене на повно з»ясованих обставинах з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника прокурора м.Києва відхилити, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді