Постанова

Іменем України

16 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 367/1184/18

провадження № 61-11581св19

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

заявник-Київське квартирно-експлуатаційного управління,
суб`єкт оскарження-державний виконавець Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Лемберська Ольга Іванівна,
заінтересована особа:-ОСОБА_1

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2019 року у складі судді Оладько С. І., та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Панченка М. М.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог

У лютому 2018 року Київське квартирно-експлуатаційне управління звернулася до Ірпінського міського суду Київської області із скаргою на дії державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Лемберської О. І. та просило визнати неправомірними дії державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Лемберської О. І. в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 26 квітня 2017 року ВП № 51846449, а також визнати недійсною постанову про закінчення виконавчого провадження від 26 квітня 2017 року ВП № 51846449.

Скарга мотивована тим, що рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 квітня 2016 року у справі № 367/1448/15-ц було скасоване заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 квітня 2015 року та ухвалене нове рішення, яким зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку площею 133,00 кв.м. біля приміщення гуртожитку АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно збудованої споруди за власний рахунок.

З метою фактичного виконання даного рішення суду, 20 липня 2016 року Ірпінським міським судом Київської області видано виконавчий документ № 367/1448/15-ц, який був пред`явлений для примусового виконання до Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області.

Постановою державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Лемберської О. І. (далі - державний виконавець) від 26 квітня 2017 року закінчено виконавче провадження ВП № 51846449 у зв`язку із неможливістю виконання рішення суду без участі боржника, відповідно до пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, заявник, посилаючись на порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження», оскільки останнім не було вжито всіх належних заходів щодо примусового виконання даного рішення суду, вважав подану ним скаргу обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Короткий зміст судових рішень

Ухвалою Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління (далі - ККНЕУ) на дії державного виконавця задоволено частково, визнано неправомірними дії державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Лемберської О.І. в частині винесення постанови про закінчення виконавчого провадження від 26 квітня 2017 року ВП № 51846449; в іншій частині скарги відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державним виконавцем постанова про закінчення виконавчого провадження була винесена передчасно, оскільки нею не були вчинені всі дії, передбачені статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» з метою примусового виконання рішення суду, зокрема, державним виконавцем не було вчинено дій щодо звернення до суду із заявою (поданням) про роз`яснення рішення, або із заявою (поданням) про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року апеляційну скаргу ККНЕУ задоволено частково, ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2019 року змінено, шляхом доповнення резолютивної частини судового рішення наступним змістом: зобов`язано державного виконавця Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області вчинити дії з виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 04 квітня 2016 року у справі № 367/1448/15-ц; в іншій частині ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції обґрунтовано встановив неправомірність дій державного виконавця в частині винесення постанови від 26 квітня 2017 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 51846449, однак не дотримався вимог частини другої статті 451 ЦПК України . А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність доповнення резолютивної частини ухвали висновком про зобов`язання державного виконавця поновити порушене право скаржника та вчинити дії з виконання рішення суду. При цьому, суд апеляційної інстанції погодився із мотивами суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні скарги про визнання недійсною постанови про закінчення виконавчого провадження, остільки такі вимоги не узгоджуються з відповідними положеннями Цивільного процесуального кодексу України, якими не передбачено у разі задоволення скарги, визнання постанови державного виконавця недійсною.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У червні 2019 року ККЕУ, не погодившись з ухвалою Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року та постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року, в частині відмови у задоволенні вимог скарги про визнання недійсною постанови від 26 квітня 2017 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 51846449, надіслало до Верховного Суду (далі - ВС) касаційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просило скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у цій частині та винести нове рішення, яким визнати недійсною постанову від 26 квітня 2017 року про закінчення виконавчого провадження ВП № 51846449.

В іншій частині постанова Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року в апеляційному порядку не оскаржується.

Рух справи в суді касаційної інстанції

ВС ухвалою від 03 липня 2019 року відкрив провадження за касаційною скаргою ККНЕУ на увалу Ірпінського міськрайонного суду Київської області від 14 січня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року та надав учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу до 05 серпня 2019 року.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, зокрема, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано, що наслідком визнання дій органу державної виконавчої служби незаконними (протиправними) є визнання недійсною (скасування) постанови про закінчення виконавчого провадження, що в свою чергу, має наслідком виникнення обов`язку державного виконавця вчинити дії з відновлення виконавчого провадження у порядку, встановленому ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження». На думку заявника, суди першої та апеляційної інстанцій фактично створили несприятливі наслідки для належного виконання судового рішення, чим порушили безумовне право стягувача в частині повного виконання судового рішення, яке є обов`язковим до виконання на всій території України, що фактично позбавляє скаржника його права на володіння та користування належним йому майном. Також заявник посилається на пункт 9.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», у якому зазначено, що за результатами розгляду скарг виноситься ухвала, в якій суд визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною. Окрім цього заявник також посилається на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 березня 2018 року в справі № 367/1448/15-ц, відповідно до якого скаргу ККНЕУ задоволено, дії суб`єкта оскарження визнано неправомірними та визнано недійсною постанову про закінчення виконавчого провадження (справа № 367/1187/18).

Позиції інших учасників

Інші учасники справи своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу на скористалися та жодних заяв і клопотань до суду не надіслали.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги і матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення.

Фактичні обставини, встановлені судом

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 04 квітня 2016 року у справі № 367/1448/15-ц скасовано заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 квітня 2015 року та ухвалено нове рішення, відповідно до якого зобов`язано ОСОБА_1 звільнити самовільно захоплену земельну ділянку площею 133,00 кв. м. біля приміщення гуртожитку АДРЕСА_1 , шляхом знесення самовільно збудованої споруди за власний рахунок.

На виконання даного рішення суду, 20 липня 2016 року Ірпінським міським судом Київської області видано виконавчий документ № 367/1448/15-ц, який у подальшому був пред`явлений для примусового виконання до Ірпінського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління, юстиції у Київській області.

26 квітня 2017 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконаного провадження щодо примусового виконання виконавчого документа № 367/1448/15-ц, у зв`язку із неможливістю виконання рішення суду без участі боржника, відповідно до пункту 11 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною другою статті 6 Конституції України передбачено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності, тощо.

Статтею 447 ЦПК України визначено право сторони виконавчого провадження на звернення до суду із скаргою, якщо вона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цивільного процесуального кодексу України, порушено їх права та свободи.

Згідно частини другої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

У частині першій статті 41 Закону України «Про виконавче провадження» зазначено, що в разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).

Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо відмови в задоволенні скарги в частині визнання недійсною постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, оскільки дана вимога суперечать змісту статті 41 Закону України «Про виконавче провадження», а також задоволення даної вимоги не входить до повноважень суду згідно змісту частини другої статті 451 ЦПК України, щодо розгляду справ даної категорії.

При цьому, в силу вимог статті 13 ЦПК України заявник, керуючись наданими йому правами та згідно принципу диспозитивності, не був позбавлений можливості врахувати відповідні норми законодавства та пред`явити до суду відповідну скаргу, з належним чином викладеними у ній вимогами.

Разом із цим, суд позбавлений повноважень самостійно змінювати вимоги заявника, навіть якщо вони не узгоджуються або суперечать відповідним нормам законодавства України.

При цьому колегія суддів критично оцінює доводи заявника, що відмова у визнанні відповідної постанови недійсною мала наслідком невиконання рішення суду, оскільки заявник не був позбавлений можливості заявити відповідну вимогу в судовому порядку, відповідно до вимог ЦПК України.

Що стосується доводів заявника касаційної скарги, що в даному випадку державний виконавець в порядку, визначеному статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження» має вчинити дії із відновлення виконавчого провадження, то дані доводи не спростовують висновки судів першої та апеляційної інстанції, що визнання постанови про закінчення виконавчого провадження недійсною не передбачено відповідними нормами матеріального права (статтею 41 Закону України «Про виконавче провадження») та нормами процесуального права (статтею 451 ЦПК України).

Посилання заявника на роз`яснення, які наявні у пункті 9.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» також є необгрунтованими, оскільки відповідні роз`яснення не є нормами законодавства України, а носять лише рекомендаційний характер.

Що стосується посилання заявника на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 березня 2018 року в справі № 367/1448/15-ц, то в даноvу випадку воно не має преюдиційного характеру для розгляду даної справи, а тому Верховний Суд не зобов`язаний враховувати його при розгляді даної касаційної скарги.

Інші доводи заявника, викладені ним у касаційній скарзі є необґрунтованими та виключно його суб`єктивними судженнями, оскільки вони спростовуються змістом оскаржуваних судових рішень, не впливають на їх законність, і зводяться до незгоди з фактичними обставинами, встановленими судами першої та апеляційної інстанцій.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судом апеляційної інстанцій повно встановлено обставини справи на підставі належної оцінки наявних у справі доказів, визначено норми права, які підлягали застосуванню.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення.

Ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 14 січня 2019 року в незміненій частині та постанову Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. М. Ігнатенко В. С. Жданова
В. О. Кузнєцов