Постанова

Іменем України

31 січня 2019 року

м. Київ

справа № 643/3569/16-ц

провадження № 61-32125св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Харківводоканал»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2017 року, у складі судді Мамалуй М. В., та на ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 вересня

2017 року, у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Кіся П. В.,

Кружиліної О. А.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року комунальне підприємство «Харківводоканал» (далі -

КП «Харківводоканал») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 зареєстровані АДРЕСА_1 та є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення. Відповідачі не виконують свого обов'язку щодо сплати за надані ним позивачем послуги, внаслідок чого виникла заборгованість, сума якої за період з 01 січня 2005 року по 29 лютого 2016 року становить 14 557,89 грн та складається з: 8 264,88 грн - за послуги з централізованого водопостачання, 3 605,08 грн - за послуги з централізованого водовідведення, 2 416,61 грн - індекс інфляції,

271, 32 грн - 3 % річних від простроченої суми.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 за надані послуги: з централізованого водопостачання за період з 01 березня 2013 року по 29 лютого 2016 року заборгованість - 3 966,32 грн, 3 % річних -

172,44 грн, індекс інфляції - 883,51 грн, а загалом суму в розмірі

9 215,65 грн.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що одержання відповідачами наданих послуг без виконання обов'язку щодо їх оплати, вказує на існування порушеного права позивача на отримання щомісячної плати за надані ним послуги. У зв'язку з поданням відповідачами заяви про застосування строку позовної давності, позовні вимоги підлягають задоволенню в межах трирічної позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, ОСОБА_6 просять скасувати ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, провадження у справі закрити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на необґрунтованість заявлених позивачем вимог. Заявники вказують, що приходячи до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, судами попередніх інстанцій було залишено поза увагою відсутність факту нормативного надання послуг з холодного водопостачання та водовідведення у зв'язку з неукладенням між ними та позивачем відповідного договору, а також ту обставину, що ОСОБА_5 з 01 січня 1997 року у квартирі не проживає та, відповідно, наданими позивачем послугами не користується.

Крім цього, відповідачі звертають увагу на зобов'язання КП «Харківводоканал» звільнити їх від нарахувань оплати за ненадані послуги у зв'язку з затримкою ним виконання обов'язку щодо ліквідації наслідків залиття квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У запереченні на касаційну скаргу КП «Харківводоканал» вказує на непідтвердженість належними доказами доводів відповідачів та відсутність підстав для задоволення касаційної скарги, у зв'язку з чим просить оскаржувані судові рішення залишити без змін.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_4, ОСОБА_6 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 зареєстровані у АДРЕСА_1, що підтверджується відомостями, наданими адресно-довідковим підрозділом ГУДСМ, УДМС України.

Відповідачі є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, нарахування плати за які здійснюється згідно встановлених норм, затверджених рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради народних депутатів від 09 квітня 1997 року № 256.

Згідно з абонентським особовим рахунком НОМЕР_1 заборгованість за надані послуги за період з 01 січня 2005 року по 29 лютого 2016 року, із врахуванням 3 % річних від простроченої суми та індексу інфляції, складає 14 557,89 грн.

Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону України обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Положеннями статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням.

Правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

Крім того, обов'язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627, 630 ЦК України та статей 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року.

З огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена у пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та 3 % річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові.

Встановивши наявність у відповідачів заборгованості за спожиті послуги з централізованого постачання та водовідведення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для солідарного стягнення з відповідачів виниклої суми заборгованості із урахуванням 3 % річних від простроченої суми та індексу інфляції, застосовуючи при цьому за заявою відповідачів трирічний строк позовної давності.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності укладеного між сторонами договору про надання послуг є безпідставними з огляду на таке.

Виходячи зі змісту положень пункту 1 частини першої та пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Неукладення договору про надання житлово-комунальних послуг між КП «Харківводоканал» та відповідачами не є підставою для відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за такі послуги, оскільки укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору.

При цьому відповідачі у встановленому законом порядку не відмовлялись від надання послуг позивачем, доказів ненадання послуг або надання послуг неналежної якості, що б давало підстави для звільнення від їх оплати, відповідачами надано не було.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 18 квітня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 26 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська