Номер провадження: 22-ц/813/3071/19
Номер справи місцевого суду: 509/2934/16-ц
Головуючий у першій інстанції Кочко В.М.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2019 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі 1/2 частину житлового будинку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0500 га, розташованої у АДРЕСА_1 , усунення перешкод в праві користування та вселення, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області, ухваленого під головуванням судді Кочко В.М. 30 серпня 2018 року у смт. Овідіополь Одеської області, -

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Овідіопольського районного суду Одеської області з позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 про виділ в натурі 1/2 частину житлового будинку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0500 га, розташованої у АДРЕСА_1 , усунення перешкод в праві користування та вселення (т. 1 а.с. 3-7, т. 2 а.с. 18).

В обгрунтування позову посилався на те, 06 грудня 1986 року сторони уклали шлюб, який був розірваний 27 травня 2014 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області. В період шлюбу сторонами був придбаний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року, за ОСОБА_2 було визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з позначених на плані: під літ. «А» житлового будинку, загальною площею 47,2 кв.м., житловою площею 43, 2 кв.м., допоміжною площею 4 кв.м., під літ. 2а веранда, під літ. «Б» гаражу, під літ. «В» і «Г» сараїв, під літ. «Д,д» погрібу з шийкою, під літ. «Е» вбиральні, №№ 1-6 - споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

В період шлюбу з відповідачкою також було придбано земельну ділянку площею 0,1000 га, на яку виданий державний акт, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 вказав, що він має право на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з позначених на плані: під літ. «А» житлового будинку, загальною площею 47,2 кв.м., житловою площею 43, 2 кв.м., допоміжною площею 4 кв.м., під літ. 2а2 веранда, під літ. «Б» гаражу, під літ. «В» і «Г» сараїв, під літ. «Д,д» погрібу з шийкою, під літ. «Е» вбиральні, №№ 1-6 - споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 .

В процесі розгляду справи ОСОБА_1 подав до суду заяву від 23 серпня 2018 р. про уточнення позовних вимог, у якої просив суд позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину будинку розташованого за адресою: АДРЕСА_2 залишити без розгляду (т.2 а.с. 15),оскільки за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 являється власником 1/2 частини вказаного будинку, що підтверджено відповідним Витягом зі вказаного реєстру (т.2 а.с. 16).

30 серпня 2018 р. ОСОБА_1 знов уточнив свої вимоги в частині визнання права власності на земельну ділянку по АДРЕСА_1 , і просив визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки загальною площею 0,10 га, за адресою: АДРЕСА_1 , що буде складати 0,050 га (т.2 а.с. 19 -19об.).

Крім того, у цей же день, 30 серпня 2018 р., ОСОБА_1 подав заяву про залишення позовної вимоги про визнання за ним права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована по АДРЕСА_2 , - без розгляду (т.2 а.с.18 -18 об.).

Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 30 серпня 2018р. подала до суду заяву про залишення її позовних вимог за зустрічним позовом про виділення в натурі частини майна, що знаходиться у спільній частковій власності, та визначення порядку користування частиною земельної ділянки - без розгляду (т.2 а.с.20).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 р. частина позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_2 було залишено без розгляду (т.2 а.с.21).

Отже, станом на 30 серпня 2018 р. ОСОБА_1 були заявлені наступні позовні вимоги:

-виділення ОСОБА_1 у власність в натурі у житловому будинку АДРЕСА_2 кімнату площею 9.5 кв.м. під літ. 1-4; кімнату площею 9.3 кв.м. під літ. 1-5; веранду площею 8.4 кв.м під літ. 1; ванну площею 5.6. кв.м. під літ. З, гараж під літ. «Б» погріб з шійкою під літ. «Д, д».;

-визнання за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,500 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

-зобов`язати ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 у користуванні будинком АДРЕСА_2 ;

-вселити ОСОБА_1 у вказаний будинок.

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 29 листопада 2016 року призначено по справі судову будівельно-технічну експертизу. Провадження у справі на час проведення експертизи зупинено (т. 1 а.с. 74).

Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року призначено по справі повторну судову будівельно-технічну експертизу. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено (т. 1 а.с. 185-186).

Рішенням Овідіопольського районного суду одеської області від 30 серпня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено (т. 2 27-30).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове по суті заявлених позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не було враховано висновки проведеної у межах розгляду справи будівельно-технічної експертизи, відповідно якої експерт визначив можливий варіант розподілу будинку. В процесі розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_1 пропонував відповідачці обрати один з варіантів поділу будинку, однак, остання відмовилась. У зв`язку із викладеним, апелянт просив виділити йому в натурі приміщення, виконання робіт та користування земельною ділянкою за варіантом №2, запропонованим експертом. Проте, при наявностів експертного дослідження, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову без будь-якого обгрунтування (т. 2 а.с. 35-39).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині виділу в натурі 1/2 частини житлового будинку, усунення перешкод в праві користування та вселення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу порушення його права користування вищевказаним будинком.

Однак, колегія суддів не може погодитись зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 06 грудня 1986 року сторони уклали шлюб, який був розірваний 27 травня 2014 року рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області. В період шлюбу сторонами був придбаний будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 20 липня 2015 року по справі № 509/2438/15-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області, відділу Держземаганства в Овідіопольському районі, Овідіопольського управління юстиції про визнання права власності на Ѕ частину спільного майна подружжя, визнання недійсним рішень Мар`янівської сільської ради, скасування державного акта на право власності на земельну ділянку та державної реєстрації цього права, - за ОСОБА_2 було визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано недійсним та скасовано рішення Мар`янівської сільської ради Овідіопольського району Одеської області від 21 листопада 2002 р. №48 та від 27 вересня 2009 р. №907-V про передачу у власність ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд( присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; визнано недійсним та скасовано державний акт, бланк серії ЯЛ №512336, зареєстрований 14 серпня 2012 року на право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею, 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 ; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку, площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником 1/2 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (т.2 а.с.16).

Матеріалами справи доведено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 порядок користування вказаним будинком не склався, після розірвання шлюбу відносини між сторонами стали напруженими, та сумісне проживаняя є неможливим. Крім того, колегія суддів вважає доведеним той факт, що ОСОБА_2 чинить перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належним йому майном, тим самим порушуючи його права як власника об`єкта нерухомості. Вказане, на думку апеляційного суду, свідчить про доведеність порушення майнових прав позивача, за захистом яких останній і звернувся до суду.

Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Протоколу першого від 20 березня 1952 р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.3 ст.358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Згідно з положеннями ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі.

Відповідно до ст.538 ЦІК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.

Зокрема, при встановленні порядку користування будинком кожному зі співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок.

Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності.

Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Відтак, визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання не співмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо).

У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок.

Відповідно до наявного у матеріалах справи висновку експерта №11/17 від 29 вересня 2018 р. (т.1 а.с. 107-138), останнім було запропоновано можливі варіанти поділу майна - житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 , за яким обом сторонам можливо було виділити в натурі конкретні приміщення у співвідношенні 29/50 та 21/50 часток, тобто з відступленням від ідеальних часток на 2/25 (4/50) частки, та визначено, які саме роботи повинні бути виконані кожною із сторін по переплануванню та переобладнанню будинку та вартість цих робіт.

Колегія суддів вважає, що з урахуванням обставин справи, враховуючи права та інтересів сторін, найбільш доцільним варіантом поділу спірного будинку є варіант, запропонований у висновку експерта №11/17 від 29 вересня 2018 р.

Таким чином, апеляційний суд вважає за необхідне виділити ОСОБА_1 , як співвласнику житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , в натурі:

І. Позначені у технічному паспорті, складеному 18 вересня 2014 року КП «Овідіопольське РБТІ»:

а) веранду (літ. «а»), у складі приміщень «1-1»-«1-3», площею 24,0 кв.м. вартістю 73690,00 гри:

б) в житловому будинку (літ. «А»):

коридор «1-4», площею 4,0 м2 вартістю 20084,00 грн;

житлову кімнату «1-5», площею 9,9 м2 вартістю 49709,00 грн:

в) гараж (літ. «Б») вартістю 43646,00 грн;

г) погріб з шийкою (літ, «Д, д») вартістю 27350,00 грн;

д) ворота «№1» вартістю 6153,00 грн;

е) хвіртку «№2» вартістю 1985,00 грн;

є) 19/25 часток огорожі «№3» довжиною 19,42 метри вартістю 7882,00 грн;

ж) огорожу «№4» вартістю 5059,00 грн

з) водопровід «№6» вартістю 1237,00 грн.

А всього - майна на суму 236 795 грн.

При цьому, загальна площа становить 37,9 кв.м. і вона на 2,45 кв.м. більше ідеально належної, а житлова площа становить 9,9 кв.м., що на 11,55 кв.м. менше ідеально належної, і, відповідно реальна частка, яка підлягає виділу ОСОБА_1 , складає 29/50, що більше ідеально належної частки на 2/25 (4/50) часток, тобто, більше на 34 324, 00 гривні. Колегія суддів вважає, що вказана сума грошової компенсації у розмірі 34 324 гривень має бути стягнута з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає, що для забезпечення технічної можливості здійснення вказаного виділу частки житлового будинку, необхідним є зобов`язання сторін виконати роботи по переплануванню та переобладнанню будинку, які були визначені судовим експертом у Висновку судової будівельно-технічної експертизи №11/17 від 29 вересня 2017 року, а саме здійснити:

- демонтаж існуючих дверних коробок, мурування дверних отворів між приміщеннями «1 - 4» і «1-6» та «1-4» і «1-8» з оздобленням зі свого боку простим штукатуренням поверхонь замурованих дверних отворів цементно-вапняним розчином по каменю та бетону;

- демонтаж існуючих дверних коробок та перегородки між приміщеннями «1-4» і «1-5»;

- виконання робіт по організації та підключенню квартир у житловому будинку до постійних інженерних комунікацій (електрозабезпеченню, водопроводу, каналізації, газопостачанню, з установкою самостійних лічильників, та системи опалення).

Враховуючи вищевикладене а також те, що допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом вселення, порушене право власності ОСОБА_1 , як співвласника житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ,підлягає захисту шляхом вселення його у спірний будинок, із одночасним зобов`язанням ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні позивачем виділеною частиною будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 .

Що стосується оскарження рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року в частині визнання права за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , то, як пояснив у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 , апеляційна скарга подана позивачем на рішення суду першої інстанції у повному обсязі, а обгрунтування стосується виділу в натурі 1/2 частину житлового будинку, визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0500 га, розташованої у АДРЕСА_1 , усунення перешкод в праві користування та вселення.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0500 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та вважає, що рішення суду в цій частині підлягає залишенню без змін на підставі наступного. Так, матеріалами справи доведено, що вищевказана земельна ділянка (загальною площею 0,1000 га) була передана у власність ОСОБА_2 безкоштовно, згідно рішення № 820-V від 11 вересня 2008 року Мар`янівської сільської ради, на підставі чого виданий державний акт серії ЯИ №923919.

Відповідно ч. 1 ст. 57 СК України (в редакції, чинній на час видачі державного акту, тобто на 11 вересня 2008 року), особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Таким чином, вказана земельна ділянка є приватною власністю ОСОБА_2 , і у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду із вимогою про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0500 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 30 серпня 2018 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову про виділ в натурі 1/2 частину житлового будинку, усунення перешкод в праві користування та вселення.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ в натурі 1/2 частину житлового будинку, усунення перешкод в праві користування та вселення - задовольнити.

1.Виділити ОСОБА_1 натурі у власність з 29/50 частин будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , позначені у технічному паспорті, складеному 18 вересня 2014 року КП «Овідіопольське РБТІ», які складаються з: а) веранди літ. «а» у складі приміщень «1-1» - «1-3», площею 24,0 кв.м. вартістю 73 690,00 гривень; б) в житловому будинку літ. «А» - коридор «1-4», пощею 4,0 к.м. вартістю 20 084,00 гривень, - житлову кімнату «1-5», площею 9,9 кв.м.м вартістю 49 709,00 гривень; в) гаражу літ. «Б» вартістю 43 646,00 гривень; г) погрібу з шийкою літ. «Д,д» вартістю 27 350,00 гривень; д) ворот «№1» вартістю 6 153,00 гривень; е) хвіртки «№2» вартістю 1 985,00 гривень; ж) огорожі «№4» вартістю 5 059,00 гривень; з) водопроводу «№6» вартістю 1 237,00 гривень; а всього виділити майна на суму 236 795 гривень.

2.Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму грошової компенсації у розмірі 34 324 гривень.

3.Зобов`язати сторони виконати роботи по переплануванню та переобладнанню будинку, які були визначені судовим експертом у Висновку судової будівельно-технічної експертизи №11/17 від 29 вересня 2017 року.

4.Зобов`язати ОСОБА_2 не чинити перешкод у користуванні ОСОБА_1 виділеною частиною будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3

5.Вселити ОСОБА_1 у виділену частину будинку за адресою: АДРЕСА_2

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 16 грудня 2019 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді А.П. Заїкін

О.М. Таварткіладзе