КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/1706/19 Головуючий у 1-й інстанції Миколаєць І.Ю.
Унікальний №759/1082/18 Доповідач Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача ПанченкаМ.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Сервіс» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сервіс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул,-

В С Т А Н О В И В:

Усічні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Сервіс» (далі - ДП «Сервіс») і просив ухвалити рішення, яким поновити його на посаді заступника директора ДП «Сервіс» та стягнути середній заробіток за вимушений прогул /т.1 а.с.2-7/.

Послався на те, що при скороченні його посади заступника директора ДП «Сервіс» за п.1 ст.40 КЗпП він не був повідомлений за два місяці про наступне вивільнення.

Скаржник зазначив також, що відповідач не запропонував йому іншу роботу, незважаючи на те, що вакантні посади були на підприємстві, а також роботодавцем не враховано переважне право позивача на залишення на роботі при вивільненні.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року позов задоволено /т.2 а.с.84-87/.

Судовим рішенням поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді заступника директора ДП «Сервіс» з 27.12.2017 року.

Стягнуто з ДП «Сервіс» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 27.09.2017 року по 26.09.2018 року у розмірі 479.864,36 грн., без врахування податків та інших обов»язкових платежів.

Також з відповідача на користь позивача стягнуто сплачені кошти на правничу допомогу у розмірі 5.500 грн.

Ухвалюючи рішення, та задовольняючи позов, суд виходив з того, що позивач не був належним чином повідомленим за два місці про наступне вивільнення. Крім того, роботодавець не запропонував позивачу вакантну посаду рибовода, на яку б міг погодитись позивач.

Не погодившись з судовим рішенням, ДП «Сервіс» оскаржило його до апеляційної інстанції та просило скасувати рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити /т.2 а.с.94-112/.

Скаржник послався на те, що суд не мав права розглядати рішення у спрощеному позовному провадженні без проведення судового засідання та без повідомлення сторін, що є підставою для скасування судового рішення в силу п.7 ч.3 ст.376 та ч.6 ст.279 ЦПК України.

Крім того, скаржник ДП «Сервіс» зазначив, що 13.10.2017 року позивач ОСОБА_2 перебував на своєму робочому місці весь робочий день, який тривав до 15.45 год. Того ж дня директором підприємства позивачу надано для ознайомлення та підпису наказ про наступне вивільнення його посади, від підпису про ознайомлення з яким позивач безпідставно відмовився, про що був складений відповідний акт. Того ж дня позивач звернувся до лікаря і йому був виписаний лікарняний лист, який представлений позивачем 20.10.2017 року адміністрації підприємства.

Також, як зазначено скаржником, при скороченні посади, яку обіймав позивач, враховувались його порівняльні характеристики з іншими працівниками, які залишились на роботі, зокрема, заступником директора ОСОБА_3, і при цьому перевага була надана останньому.

Послався також на те, що судом неправильно визначений термін за який нарахований середній заробіток за вимушений прогул та безпідставно стягнуто кошти на правничу допомогу.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»сованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Між тим, судове рішення ухвалене без повного і всебічного з»ясування обставин, у зв»язку з чим, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 був працевлаштований в ДП «Сервіс» на посаді заступника директора відповідно до наказу №1-п від 05.07.2016 року на підставі трудового договору на невизначений строк /т.1 а.с.13/.

Основним видом діяльності ДП «Сервіс», яке входить у структуру державного агентства рибного господарства України, є морське рибальство.

Встановлено, що на підприємстві ДП «Сервіс» профспілкової організації не створено, а позивач не є членом профспілки іншої організації, що підтверджене представниками сторін у суді апеляційної інстанції.

Згідно до наказу №41-п від 26.12.2017 року позивач звільнений з роботи з посади заступника директора за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці, а саме - скорочення чисельності або штату працівників /т.1 а.с.12,13/.

Відповідно до ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ст. 64 ГК України, підприємству надано право самостійно визначати свою організаційну структуру, встановлювати чисельність працівників та штатний розпис.

Судом встановлено, що, вивільнення посади заступника директора, яку обіймав позивач ОСОБА_2, відбулось на підставі наказу по ДП «Сервіс» від 13.10.2017 року №29 «Про скорочення штату працівників та внесення змін до штатного розпису»/а.с.98/.

Відповідно до указаного наказу, внесенням змін до штатного розпису ДП «Сервіс» з 22.12.2017 року скорочується на одну штатну одиницю посада заступника директора, що викликано змінами в організації виробництва та праці на основі аналізу економічних можливостей підприємства.

Цим же наказом, відповідно до ст.42 КЗпП, вирішено, не пізніше ніж за два місяці до вивільнення, попередити ОСОБА_2 про його наступне звільнення з 22.12.2017 року на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП у зв»язку зі змінами в організації виробництва та праці, а саме - скороченням штату працівників. У зв»язку з цим наказано повідомити ОСОБА_2 про відсутність в ДП «Сервіс» вакантних посад, які можуть бути запропоновані йому для переведення за ст.49-2 КЗпП.

Встановлено, що, відповідно до штатного розпису, на підприємстві ДП «Сервіс» існувало дві посади заступника директора, з яких, одну обіймав позивач ОСОБА_2, а іншу ОСОБА_3/т.1 а.с.90,91, 94-95/.

Як слідує із матеріалів справи та підтверджено у судовому засіданні поясненнями представників відповідача ДП «Сервіс», на виконання вимог ст.42 КЗпП, на підприємстві узгоджувалось питання про переважне право залишення на посаді одного із двох працюючих заступників директора, і, при цьому, перевага була надана заступнику директора ОСОБА_3, який за освітою є інженером-механіком, і в межах підприємства від імені адміністрації відповідає за технічний стан риболовецьких суден, що перебувають на балансі підприємства. Зазначена обставина, на думку керівництва підприємства, при вирішенні питання кого із заступників директора залишати на посаді, виявилась більш вагомішою у порівнянні з фахом менеджера, яким володіє позивач ОСОБА_2.

Крім того, як вважав відповідач, надаючи перевагу ОСОБА_3, адміністрація підприємства виходила з того, що останній володіє більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, ніж позивач ОСОБА_2. Крім того, ОСОБА_3, 1958 року народження, що свідчить про його передпенсійний вік, одружений має на утриманні двох малолітніх дітей, що, відповідно до ст.42 КЗпП, повинно братись до уваги при вирішенні питання переважного права залишення на роботі/т.1 а.с.84-86/.

Як зазначено вище, у повідомленні про наступне вивільнення, з яким позивач відмовився ознайомлюватись та підписувати, зазначено, що на підприємстві є лише одна вакантна посада рибовода, яка не може бути запропонована позивачу, оскільки той не володіє відповідною освітою, кваліфікацією та не має відповідної практики.

Так, згідно посадової інструкції рибовода підприємства, затвердженої 29.09.2017 року, слідує, що на посаду рибовода призначається особа, яка має вищу спеціальну освіту і досвід роботи не менше одного року, в обов»язки якого, зокрема, входить планування і організація роботи виробничих ділянок з рибництва, акліматизації риб і зариблення водойм; керування проведенням експериментальних робіт з рибництва та риборозведення; проведення роботи з удосконалення нормативів і риборозведення, методів вирощування ставкової та озерної риби, вирощування риби з використанням технології рекульцилярної аквакультурної системи та ін./т.1 а.с.179-181/.

Колегія суддів вважає, що відповідачем обґрунтовано не було запропоновано позивачу посаду рибовода, який, відповідно до диплома, виданого йому у 2003 році Київським політехнічним інститутом, має кваліфікацію менеджера-економіста /т.1 а.с.64/.

Крім того, відповідно до копії Трудової книжки позивача, останній, у своїй трудовій кар»єрі ніколи не займався трудовою діяльністю, що має відношення до рибоводства /т.1 а.с.12 звор.-13/.

Будь-яких відокремлених підрозділів, відділень, філій, які б підпорядковувались ДП «Сервіс», в яких мали б місце інші вакантні посади, у цього підприємства не існує.

При цьому, як з»ясовано судом, екіпажі риболовецьких суден, які перебувають на балансі відповідача, формуються і підпорядковуються іншим юридичним особам, а тому вести мову про наявність вакансій на судах є безпідставним.

За змістом ч.3 ст. 49-2 КЗпП, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Дійшовши висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постановлення нового рішення про відмову у позові, колегія суддів також бере до уваги, що представник позивача в судовому засіданні не навів будь-яких претензій відносно упередженого ставлення адміністрації підприємства до ОСОБА_2, у зв»язку з чим суд не вбачає підстав вважати, що рішення про звільнення ОСОБА_2 прийняте під впливом неприязного ставлення адміністрації підприємства до позивача чи будь-якої іншої зацікавленості у керівництва підприємства у звільненні саме позивача.

З указаним наказом від 13.10.2017 року про наступне вивільнення позивач, відповідно до ст.49-2 КЗпП України, був повідомлений 13.10.2017 року, тобто, за два місяці перед звільненням, однак, не погоджуючись із вивільненням, позивач від підпису відмовився, про що свідчить відповідний Акт від 13.10.2017 року/т.1 а.с.99/.

Допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та працівник кадрової структури підприємства ОСОБА_5 пояснили суду, що 13.10.2017 року ОСОБА_2 був присутнім на робочому місці весь день, який, відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства, тривав до 15год.45хв. Того ж дня, як зазначили свідки, вони були запрошені директором підприємства до його кабінету, де крім директора, перебував також і позивач ОСОБА_2. Оскільки позивач відмовлявся знайомитись з повідомлення про його вивільнення з посади заступника директора та підписувати його, йому було зачитано вголос указане повідомлення, після чого він залишив кабінет директора та територію підприємства.

Таким чином, колегія суддів вважає, що правові підстави і повноваження у адміністрації підприємства при проведенні скорочення штатної чисельності працівників мали місце, оскільки це є правом самого підприємства самостійно визначати штатну чисельність своїх працівників з урахуванням економічних можливостей підприємства. А дії вчинені адміністрацією підприємства при вивільненні ОСОБА_2 з посади заступника директора узгоджуються з вимогами закону.

Спростовуючи доводи позивача відносно того, що він в указаний день 13.10.2017 року взагалі не з»являвся на роботі, оскільки з самого ранку був на прийомі у лікаря, яким йому було оформлено лікарняний лист, на думку колегії суддів, спростовується наступним.

По-перше, та обставина, що, дійсно, 13.10.2017 року позивачу був відкритий лікарняний лист у зв»язку з хворобою спини, як зазначив у своїй заяві на ім»я директора підприємства сам позивач, сторонами не заперечується. Але доказів щодо часу, коли позивач звернувся до лікаря, останній суду не надав. Як перевірено самим відповідачем, лікар, до якого звернувся 13.10.2017 року позивач, того дня був на прийомі до 19.00 год. На час розгляду справи цей лікар звільнений з роботи.

За твердженням представників відповідача, позивач звернувся до лікаря після закінчення робочого дня, тобто, після 15.45год.

При цьому, колегія суддів враховує, що перебування позивача 13.10.2017 року на робочому місці підтверджується, як відповідним Актом, так і поясненнями свідків, які дали присягу давати правдиві показання під кримінальну відповідальність.

Крім того, матеріали справи містять табель виходу на роботу працівників ДП «Сервіс», відповідно до якого позивач є протабельований, як такий, що був присутнім на роботі 13.10.2017 року весь робочий день.

Указані аргументи позивачем не спростовані.

Посилання представника позивач на п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року (з подальшими змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», згідно якого, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установленому законом випадках) про його тимчасову непрацездатність, суд не може взяти до уваги,оскільки указане роз»яснення касаційної інстанції торкається спірних відносин поновлення на роботі працівника, який був звільнений того ж дня, коли йому був відкритий лікарняний лист.

Між тим, чинним законодавством не передбачено будь-яких передумов для визнання незаконним факту ознайомлення працівника про наступне вивільнення в день, коли працівник захворів.

Оскільки лікарняний лист позивачу було відкрито 13.10.2017 року поза межами робочого часу, тому ця обставина ніяким чином не впливає на правомірність дій адміністрації ДП «Сервіс» в частині ознайомлення позивача з наступним його вивільненням.

Встановлено, що позивачу після проведення вивільнення було виплачено належні кошти, що складають розрахунок по заробітній платі, вихідній допомозі, невикористаної відпустки, лікарняних, з приводу чого позивач претензій до відповідача не має.

Дійшовши висновку про відсутність правових підстав для поновлення позивача на роботі, колегія суддів вважає його вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції, як ухваленого всупереч дійсним обставинам справи, та постановлення нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.374, 376,381-384, 390 ЦПК України,суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Сервіс» задовольнити.

Скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 26 вересня 2018 року та постановити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_2 до Державного підприємства «Сервіс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за вимушений прогул.

Постанова набирає чинності з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 01 лютого 2019 року.

Суддя-доповідач

Судді