Справа № 712/2-7250/2011
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 грудня 2019 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Ігнатенка Сергія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 та апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Родовід Банк» Шевченка Андрія Миколайовича на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 квітня 2018 року (у складі судді Фазикоша Г.В.) за позовом публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

ПАТ «Родовід Банк» (надалі Банк) звернувся до суду з цим позовом у лютому 2010 р.

Після уточнення позовних вимог у червні 2017 р. (том №2, а.с 159-164) просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №2/СКЗ-034-06.2 від 28.09.2006 р. у розмірі 732 892,70 доларів США та 451 615 811,73 грн., яка складається із:

-555 102,04 доларів США сума простроченої заборгованості за кредитом;

-177 790,66 доларів США сума простроченої заборгованості за відсотками по кредиту;

-337 345 387,70 грн. сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом;

-111 959 449,13 грн. - сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості відсотків за кредитом;

-1 736 043,01 грн. сума трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту;

-574 931,88 грн. сума трьох відсотків річних від суми прострочених відсотків по кредиту.

На обґрунтування позовних вимог указав, що 28 вересня 2006 р. між Банком і ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2/СКЗ-034-06.2, відповідно до умов якого та умов договорів про внесення змін до цього договору Банк надав позичальнику кредит у розмірі 800 000 доларів США строком до 28 вересня 2011 р. на споживчі цілі. Позичальник отримав цей кредит, однак із 16 грудня 2009 р. заборгованість зі сплати кредиту та нарахованих відсотків ним не погашається.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором в іпотеку Банку був переданий дитячий клуб, перебудований із недобудованого житлового будинку, та прилегла до нього земельна ділянка площею 0,1859 га, кадастровий номер :44:002:0049, за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням позичальником узятих на себе зобов`язань загальна сума заборгованості перед Банком станом на 28.07.2015 р. склала 732 892,70 доларів США та 451 615 811, 73 грн.

Рішенням Ужгородсьокого міськрайонного суду від 18 квітня 2018 року позов задоволено частково:

-стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованість за кредитним договором №2/СКЗ-034-06.2 від 28.09.2006 р. у розмірі 726 931,05 доларів США та 18 333 616,72 грн. із яких: 555102,04 доларів США - сума простроченої заборгованості по кредиту; 171 829,01 доларів США - сума простроченої заборгованості за відсотками по кредиту за період із 13.10.2008 р. по 28.09.2011 р.; 12 246815,50 грн. сума заборгованості по пені за порушення строків повернення кредитів; 3 790939,38 грн. сума заборгованості пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитами; 1 736 043,01 грн. три відсотки річних від суми простроченого кредиту за період із 11.07.2008 р. по 28.07.2015 р.; 559818,83 грн. - три відсотки річних від суми прострочених процентів по кредиту за період із 11.09.2008 р. по 28.07.2015 р., і 3 654 грн. у відшкодування судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Адвокат Ігнатенко С.С. в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення у частині задоволених позовних вимог і в цій частині прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог Банку відмовити. Вирішити питання розподілу судових витрат. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-оскільки заявлений позивачем розмір пені за період із 30.12.2008 р. по 28.07.2015 р. визначено виходячи з відсоткової ставки, передбаченої пунктом договору, який скасовано в судовому порядку, то вимога позивача про стягнення пені, нарахованої саме за цей період виходячи із ставки 1,6% за день, не підлягає задоволенню. Суд першої інстанції не врахував цього та стягнув пеню за період із 28.07.2014 р. по 28.07.2015 р. (у межах строків позовної давності), яка визначена виходячи зі ставки 1,6 % за кожен день прострочення, яка чинними умовами кредитного договору не передбачена;

-судом першої інстанції не було враховано, що позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних із пропуском позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем. Тобто судом стягнуто з відповідача три відсотки річних, які нараховані за сім останніх років, у той час як загальний строк позовної давності по цій вимозі становить три роки.

Банк просить у частині часткової відмови в стягненні пені та простроченої заборгованості по відсотках за кредитом скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити в цій частині нове, яким позовні вимоги Банку задовольнити повністю. Рішення суду оскаржується у частині зменшення пені та нарахованих відсотків за користування кредитом. Доводить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм матеріального права. Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до такого:

-суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо зменшення розміру заборгованості по пені, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що боржник вживав заходів щодо зменшення розмір заборгованості, в т.ч. і неустойки, зволікав із погашенням заборгованості. Також у матеріалах справи відсутні докази, які б могли бути підставою для застосування ч.3 ст.551 ЦПК України;

-судом не було надано належної оцінки доказам, а також не надано належного обґрунтування щодо розміру зменшеної пені, не наведено розрахунків, якими суд першої інстанції керувався при її зменшенні;

-судом першої інстанції зроблено неправильний висновок, що загальна сума, пред`явлена Банком до стягнення із позичальника, включає у себе суми нарахованих відсотків за користування кредитом у період із 29.09.2011 р. по 28.07.2015 р., оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування відсотків Банком у розмірі 177 790,60 доларів США відбулося по 29.09.2011 р., що відповідає п.6.2. кредитного договору.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу адвоката Ігнатенка С.С. в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення. Узагальнені доводи заперечення зводяться до необґрунтованості доводів апеляційної скарги та їх невідповідність обставинам справи та письмовим доказам.

Апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, із таких мотивів.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення із позичальника суми простроченої заборгованості за відсотками по кредиту в період із 29.09.2011 р. по 28.07.2015 р., суд виходив із їх безпідставності.

Також суд дійшов висновку, що суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та пені за несвоєчасне погашення заборгованості відсотків за кредитом, нараховані за період більше одного року, є такими, що заявлені поза межами строку позовної давності, у зв`язку з чим у задоволенні цих вимог було відмовлено та стягнуто заборгованість у межах строків позовної давності.

Судом першої інстанції було встановлено наявність достатніх підстав для застосування положень ч.3 ст.551 ЦК України та зменшення розміру заборгованості пені за порушення строків повернення кредитів із суми 71 521 402,59 грн. до суми в розмірі 12 246 815,50 грн. (до суми заборгованості по тілу кредиту) та пені за порушення строків сплати відсотків за користування кредитом із суми 22 907 207 грн. до суми в розмірі 3 790 939,38 грн. (до суми заборгованості відсотків по кредиту).

Суд першої інстанції визнав необхідним стягнути з відповідача на користь Банку за порушення виконання грошових зобов`язань відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України три відсотки річних від суми простроченого кредиту за період з 11.07.2008 р. по 28.07.2015 р. у розмірі 1 736043,01 грн., а також три відсотки річних від суми прострочених відсотків по кредиту за період із 11.09.2008 р. по 28.07.2015 р. у розмірі 559818,83 грн. (виходячи з розрахунку нарахованих відсотків по кредиту за період з 11.09.2008 р. по 28.09.2011 р. у розмірі 171 829,01 доларів США).

У зв`язку з цим суд першої інстанції констатував, що відповідач у добровільному порядку не виконує свої зобов`язання за кредитним договором (із змінами згідно з додатковими договорами) і не сплачує заборгованість по кредиту, а тому в Банку є право на дострокове стягнення заборгованості в розмірі 726 931, 05 доларів США та 18 333 616,72 грн.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції по суті спірних правовідносин через його відповідність правильно встановленим обставинам, які мають значення для справи (є предметом доказування), належно оціненим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

При цьому, встановив, що 28 вересня 2006 р. між Банком і ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №2/СКЗ-034-06.2, відповідно до якого Банк надав позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в розмірі 200 000 доларів США строком по 28 вересня 2011 р. включно (п.1.1). Відсоткова ставка згідно з п.1.3 договору становила 14 % річних.

Пунктом 3.5 кредитного договору визначено, що за порушення строків повернення кредитів чи сплати відсотків за користування кредитами, позичальник зобов`язався сплачувати Банку пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної відсоткової ставки, яка визначена в п.1.3 цього Договору, від суми простроченого платежу.

20 жовтня 2006 р., 07 листопада 2006 р., 01 грудня 2006 р. і 28 лютого 2007 р. між сторонами укладено Договори №№1-4 про внесення змін до кредитного договору від 28.09.2006 р. №2/СКЗ-034-06.2 згідно з умовами яких збільшено розмір кредитної лінії. Інші умови кредитного договору залишено без змін.

25 травня 2007 р. між сторонами укладено договір №5 про внесення змін до кредитного договору від 28.09.2006 р. №2/СКЗ-034-06.2 відповідно до якого п.1.1 та п.3.1 кредитного договору викладено в новій редакції: «1.1 Банк надає позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі в розмірі 800 000 доларів США строком по 28 вересня 2011 р., включно.

Додатковою угодою №6 до кредитного договору №2/СКЗ-034-06.2 від 28.09.2006 р. внесено зміни до п.1.5 договору в частині забезпечення виконання зобов`язання та встановлено, що забезпеченням виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором є дитячий клуб перебудований з недобудованого житлового будинку та прилегла до нього земельна ділянка площею 0,1859 га (кадастровий номер земельної ділянки :44:002:0049) за адресою: АДРЕСА_1 .

Із жовтня 2009 р. позичальник не виконує належним чином свої зобов`язання за кредитним договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його в строк встановлений договором чи законом (ч.1 ст.612 ЦК).

Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання.

Згідно з ч.2 ст.615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Статтею 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 1054 і ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення усієї суми кредиту.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Частиною 3 статті 551 ЦК України визначено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з положеннями статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що заявлений позивачем розмір пені за період із 30.12.2008 р. по 28.07.2015 р. визначено виходячи з відсоткової ставки, передбаченої пунктом договору, який скасовано в судовому порядку, а суд першої інстанції не врахував цього та стягнув пеню за період із 28.07.2014 р. по 28.07.2015 р. (у межах строків позовної давності), яка визначена виходячи зі ставки 1,6 % за кожен день прострочення, яка чинними умовами кредитного договору не передбачена, не заслуговує на увагу, оскільки спростовується обставинами справи та письмовими доказами.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що згідно з п.3.5 кредитного договору, укладеного 28.09.2006 р., за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів за користування кредитами, позичальник зобов`язався сплачувати Банку пеню за кожний день прострочення у розмірі подвійної процентної ставки, яка визначена в п.1.3 цього Договору, від суми простроченого платежу.

Пунктом 8 Додаткової угоди від 30.12.2008 р. №6 до кредитного договору №2/СКЗ-034-06.2 від 28.09.2006 р. унесено зміни до п.3.5. кредитного договору та викладено його в новій редакції, згідно з якою за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів за користування кредитами позичальник зобов`язався сплачувати Банку за кожен день прострочення пеню в розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27 червня 2012 р. по справі №2-5391/11, яке ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 27.09.2012 р. залишено без змін, позов ОСОБА_1 до Банку про визнання недійсною окремої частини правочину задоволено: визнано недійсним п.8 Додаткової угоди №6 від 30.12.2008 р. до кредитного договору № 2/СКЗ-034-06.2 від 28.09.2006 р., яким внесено зміни до п.3.5. Кредитного договору №2/СКЗ-034-06.2 від 28.09.2006 р. (т.1 а.с.155-157).

Тобто, позичальник за порушення строків повернення кредитів за період із 11.07.2008 р. по 28.07.2015 р. і за порушення строків сплати процентів за користування кредитами за період з 11.09.2008 р. по 28.07.2015 р. повинен сплачувати Банку пеню за кожний день прострочення у розмірі визначеному в пункті 3.5 Кредитного договору (у редакції до внесення змін), а саме у розмірі подвійної процентної ставки, яка визначена в п.1.3 цього Договору (28% річних), від суми простроченого платежу.

Указаного висновку суду першої інстанції відповідачем не спростовано, відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Довід апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було враховано, що позивачем заявлено до стягнення три відсотки річних із пропуском позовної давності, не заслуговує на увагу з таких мотивів.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України нарахування 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Відсотки передбачені цієї статтею за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених витрат за несвоєчасне повернення грошових коштів.

Відлік позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Відтак 3% річних, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК України.

Щодо доводів апеляційної скарги Банку колегія суддів зауважує таке.

Банк посилається на те, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку щодо зменшення розміру заборгованості по пені, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що боржник вживав заходів щодо зменшення розміру заборгованості, в т.ч. і неустойки, зволікав із погашенням заборгованості.

Згідно з ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Однією із функцій неустойки є компенсаторна, а тому при визначенні розміру неустойки належить керуватися принципами розумності та справедливості, а сам інститут неустойки не може бути засобом збагачення.

Правила вказаної статті дають право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Банк заявив до стягнення із відповідача розмір пені, нарахованої на тіло кредиту, який більш ніж у двадцять разів перевищує заборгованість по тілу кредиту, та пеню, нараховану по простроченим відсоткам у розмірі, яка більш ніж у двадцять п`ять разів перевищує розмір облікованих прострочених відсотків.

Відтак, суд першої інстанції, виходячи з принципів розумності та справедливості, а також керуючись загальними засадами цивільного судочинства мав усі належні та обґрунтовані підстави задля зменшення розміру заборгованості по пені, оскільки вона значно перевищує розмір збитків.

Із приводу доводу апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції зроблено неправильний висновок, що загальна сума пред`явлена Банком до стягнення із позичальника, включає у себе суми нарахованих відсотків за користування кредитом у період із 29.09.2011 р. по 28.07.2015 р., оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування відсотків Банком у розмірі 177 790,60 доларів США відбулося по 29.09.2011 р., що відповідає п. 6.2. кредитного договору, апеляційний суд констатує наступне.

Відповідно до п.6.2 кредитного договору проценти за користування кредитами нараховуються Банком щомісячно, в останній робочий день місяця, та в день повного погашення кредитів позичальником за цим договором, але не пізніше строку, вказаного в п. 1.1. кредитного договору. У разі несвоєчасного погашення заборгованості за кредитами у строк, встановлений у п.1.1 кредитного договору, останнє нарахування процентів за користування кредитами здійснюється наступного робочого дня за датою указаною у п.1.1 кредитного договору, у подальшому відсотки за кредитами не нараховуються.

Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що Банк має право в разі недотримання позичальником умов кредитного договору вимагати його дострокове припинення, повернення одержаної суми кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, а також звернути стягнення на предмет застави згідно з договором іпотеки від 28.09.2016 р.

Банк скористався цим правом і 24.02.2010 р. звернувся до суду з позовом про дострокове стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2/СКЗ-034-06.2 від 28.09.2006 р.

За змістом ч.ч.1,2 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статті 611 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилися, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відтак, звернувшись у лютому 2010 р. із позовом про дострокове стягнення всієї суми заборгованості Банк використав своє право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилися несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Цим самим Банк змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

До спірних правовідносин не застосовуються положення ст. 1048 ЦК України, позаяк між сторонами немає домовленості про порядок повернення кредиту поза межами строку дії договору.

Із пред`явленням позову про дострокове стягнення кредиту із відповідача настав строк виконання договору в повному обсязі, відтак Банк втратив право нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом. Окрім того умовами кредитного договору (п.6.2) передбачено, що після настання дати повернення кредиту проценти за користування кредитом не нараховуються.

Відтак є усі підстави вважати, що Банком безпідставно нараховано суму простроченої заборгованості за відсотками по кредиту в період із 24.02.2010 р. по 15.11.2018 р.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов цілком правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Отже, за наслідками розгляду апеляційних скарг і згідно з положеннями ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційні скарги без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права, не встановлено.

Керуючись п.2 ч.1 ст. 374, ст.ст. 133, 137, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Ігнатенка Сергія Сергійовича в інтересах ОСОБА_1 та апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Родовід Банк» Шевченка Андрія Миколайовича залишити без задоволення. 2.Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 18 квітня 2018 рокузалишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 17 грудня 2019 р.

Судді: