Єдиний унікальний номер 243/5582/19 Номер провадження 22-ц/804/2970/19
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2019 року м. Бахмут

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Будулуци М.С.

суддів: Соломахи Л.І., Халаджи О.В.,

при секретарі Сергєєвої К.О.,

за участю

позивача - ОСОБА_1 ,

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Ліцоєвої С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Бахмут Донецької області апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області, треті особи: Бердянська державна нотаріальна контора Запорізької області, Бердянське відділення Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, про стягнення невиплачених щомісячних страхових виплат (справа № 243/5582/19, головуючий суддя Сидоренко І.О., повне судове рішення складено 20 вересня 2019 року в місті Слов`янськ Донецької області),-

В С Т А Н О В И В:

29 травня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до суду з зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її батько - ОСОБА_4 , як потерпілий на від трудового каліцтва, перебував на обліку та отримував страхові виплати в Харцизькому міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. У зв`язку з проведенням бойових дій та антитерористичної операції в населеному пункті за місцем проживання, її батько переїхав до міста Бердянськ Запорізької області де, відповідно до Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», встав на облік як внутрішньо переміщена особа.

ОСОБА_4 звернувся до Бердянського відділення управлінню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області та йому було поновлено виплату страхових виплат, а 10 червня 2016 року відділенням Фонду сплату страхових виплат було припинено у в`язку із закінчення терміну дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 10 грудня 2014 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. Заповіт померлий не склав.

Позивач ОСОБА_1 звернулась до Бердянської районної державної нотаріальної контори Запорізької області з питанням оформлення спадщини після смерті її батька. На підставі її звернення була відкрита спадкова справа № 301/2017. 27 квітня 2018 року позивачу видано свідоцтво про право на спадщину за законом на майно ОСОБА_4 , в тому числі, нарахованих, але не виплачених щомісячних страхових виплат в розмірі 12 723,08 грн., підтверджених довідкою Харцизького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 28 вересня 2017 року № 01-03/06-70.

23 березня 2019 року позивач звернулась до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з вимогою виплати їй - спадкоємцю щомісячних страхових виплат в розмірі 12 723,08 грн., згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_4 з доданням оригіналу даного свідоцтва про смерть та довідки про банківські реквізити для перерахування грошових коштів.

Листом № В-01-04/19-125 від 03 квітня 2019 року управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області було підтверджено, що батько позивача - ОСОБА_4 з 01 квітня 2001 року перебував на постійному обліку та отримував у Харцизькому міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щомісячні страхові виплати, як потерпілий від трудового каліцтва. Для реалізації свого права на страхові виплати ОСОБА_4 необхідно було переміститися на територію, підконтрольну органам державної влади України, отримати довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та звернутися до робочих органів виконавчої дирекції Фонду із заявою про призначення (продовження) страхових виплат. з 10 грудня 2014 року ОСОБА_4 набув статусу внутрішньо переміщеної особи, згідно довідки про взяття на облік № НОМЕР_1 , виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради. 10 грудня 2015 року він звернувся до Бердянського відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, яке у відповідності з діючим законодавством нараховувало та здійснювало йому страхові виплати з 01 листопада 2014 року по 09 червня 2016 року, протягом терміну дії довідки внутрішньо переміщеної особи. У зв`язку з тим, що ОСОБА_4 у період з 10 червня 2016 року по день смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 , за продовженням щомісячних страхових виплат до відділень управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України не звертався та не реалізував свого права на продовження страхових виплат, як внутрішньо переміщена особа, суми, що йому належали за життя не виплачені Фондом, то у органів виконавчої дирекції Фонду (їх відділень) відсутні правові підстави для задоволення заявлених вимог, оскільки відсутні кошти, що можуть бути включені до спадщини.

З огляду на викладене, позивач просила суд стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області на її користь нараховані, але не виплачені щомісячні страхові виплати, у розмірі 12 723 гривень 08 копійок в порядку спадкування після смерті батька, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області на користь ОСОБА_1 нараховані, але не виплачені щомісячні страхові виплати, в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 в розмірі 12 723 грн. 08 коп., судовий сбір у розмірі 768 грн. 40 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1 900 грн. 00 коп.

З рішенням суду не погодилось Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладений у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На думку відповідача, суд дійшов помилкового висновку про те, що довідка ОСОБА_4 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є безстроковою, в той час, коли термін дій довідки закінчився 09 червня 2016 року, та у органів Фонду не було законних підстав для продовження страхових виплат.

Відповідач вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема, частину третю розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV, в якій зазначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації), визначається Кабінетом Міністрів України.

Фонд соціального страхування України у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, нормативно правовими актами Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціальної політики України.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» встановлено, що призначення та продовження виплат пенсій, довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюється за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 559.

Судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_4 за життя не скористався своїм правом на продовження страхових виплат, не продовжив термін дії довідки, який закінчився 09 червня 2016 року, а тому стягнення страхових виплат за спірний період є незаконним. Харцизьке міське відділення Фонду не здійснювало жодних нарахувань страхових виплат та не приймало будь-які постанови про призначення страхових виплат ОСОБА_4 у спірний період.

Оскільки відсутні кошти, які належали спадкодавцеві, то при вирішенні справи суд необґрунтовано посилався на вимоги ст. 1227 ЦК України, якою передбачено право на одержання сум соціальних виплат, які належали спадкодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1219 ЦК України, не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або інші виплати, встановлені законом.

Статтею 43 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та Порядком призначення, перерахування та проведення страхових виплат, затвердженого постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 27.04.2007 року № 24 (чинний на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено обов`язкові документи для розгляду справ про страхові виплати.

Відповідно до частини першої статті 44 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи виключно за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Фонд соціального страхування України у своїй діяльності керується Конституцією України, законами України, нормативно правовими актами Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціальної політики України та іншими нормативно-правовими актами.

Порядок здійснення страхових виплат внутрішньо переміщеним особам врегульовано Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 29 жовтня 2014 року № 1706-VII та постановами Кабінету Міністрів України:

- від 01 жовтня 2014 року № 509, якою затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;

- від 05 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам", якою встановлено, що призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи;

- від 08 червня 2016 року № 365 "Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам";

- від 10 жовтня 2014 року № 531 "Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування";

Зазначені нормативно-правові акти не передбачають призначення (продовження) страхових виплат потерпілим, або особам, які мають право на ці виплати у зв`язку зі смертю потерпілого, без належного оформлення документів або на підставі електронної справи.

Позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували розумність витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 1 900 грн., які стягнув суд з відповідача на користь позивача (т.1 а.с. 227 - 230).

У відзиві на апеляційну скаргу третя особа - Бердянське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області вважала доводи апеляційної скарги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню (т. 2 а.с. 14 - 18).

В судовому засіданні апеляційного суду 17 грудня 2019 року представник відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області доводи апеляційної скарги підтримав, просив скаргу задовольнити.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася. Її представник - адвокат Токмань В.Т, яка діє на підставі ордера серії ЗП № 080464, виданого 22 листопада 2019 року (т. 2. а.с. 9), заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є донькою ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про її народження серія НОМЕР_2 , в якому зазначено, що її батьками є: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 8). 29 червня 1985 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з громадянином ОСОБА_7 та змінила дівоче прізвище на « ОСОБА_1 » (т. 1 а.с. 9).

Згідно з довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 10 грудня 2014 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 14).

ОСОБА_4 перебував на обліку в Харцизькому міському відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Донецькій області, що не заперечується відповідачами по справі.

Відповідно до листа Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області № 03-05-1224 від 29 липня .2019 року, страхові виплати ОСОБА_4 проведені з 01 листопада 2014 року по 09 червня 2016 року. З 10 червня 2016 року нарахування страхових виплат ОСОБА_4 припинено у зв`язку із закінченням терміну дії довідки внутрішньо переміщеної особи. Перерахунок за 2014 рік зроблений у січні 2015 року та виплачений в повному обсязі. Виплата заборгованості за 2014 рік, відповідно до листа ВД Фонду від 02 лютого 2015 року № 128-08-2, проведена у червні 2015 за період червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2014 року.

Постановою Відділення ВД ФССНВВ та ПЗ у м. Бердянську від 03 листопада 2014 року ОСОБА_4 продовжено раніше призначені щомісячні страхові виплати з 01 листопада 2014 року по 30 листопада 2014 року включно (т.1 а.с. 155).

Постановою Відділення ВД ФССНВВ та ПЗ у м. Бердянську від 02 червня 2015 року ОСОБА_4 продовжено раніше призначені щомісячні страхові виплати за період червень, липень, серпень, вересень, жовтень 2014 року (т.1 а.с. 156).

Постановою Відділення ВД ФССНВВ та ПЗ у м. Бердянську від 18 квітня 2016 року йому продовжено раніше призначені щомісячні страхові виплати з 01 березня 2016 року по 09 червня 2016 року включно (т.1 а.с 157).

Відповідно до свідоцтва про смерть НОМЕР_3 від 02 лютого 2017 року, виданого Бердянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Харцизьк Донецької області (т.1 а.с. 11).

Як вбачається зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 квітня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області Каменєвою-Тинів Н.В., виданого на підставі довідки Харцизького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області № 01-03/06-70 від 28 вересня 2017 року, ОСОБА_1 прийняла спадщину після смерті батька - ОСОБА_4 , що складається з: недоотриманої пенсії за грудень 2016 року та за січень 2017 року в сумі 7 921,68 грн. та нарахованих, але не виплачених щомісячних страхових виплат у розмірі 12 723,08 гривень (т. 1 а.с.15).

Як випливає з листа Бердянського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області № 1061 від 12 червня 2018 року, ОСОБА_4 , як особа, що мала право на одержання щомісячних страхових виплат, згідно зі ст. 42 Закону № 1105, знаходився на обліку в Харцизькому міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. У зв`язку з ситуацією, що склалася на території Донецької та Луганської областей, Адміністративною комісією виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, правонаступником якого на підставі Закону № 1105 є Фонд соціального страхування України, 11 листопада 2015 року прийнято рішення про призупинення з 01 грудня 2015 року здійснення нарахування страхових виплат. Згідно з довідкою про взяття на облік № , виданою Управлінням праці та соціального захисту населення Бердянської міської ради Запорізької області, ОСОБА_4 набув статусу внутрішньо переміщеної особи з 10 грудня 2014 року. 10 грудня 2015 року він звернувся до Бердянського відділення з довідкою, термін якої був перереєстрований, згідно чинного законодавства, за продовженням страхових виплат. Відповідно до постанови відділення № 0801/20859/20859/9 від 10 грудня 2015 року, проведення страхових виплат було продовжено по 09 червня 2016 року включно. В подальшому ОСОБА_4 не звертався до Бердянського відділення із заявою щодо нарахування, виплати та продовження належних йому щомісячних страхових виплат. Враховуючи відсутність вини Фонду в невиплаті страхових виплат ОСОБА_4 та звертаючи увагу на той факт, що особа, яка мала на це право, за життя не звернулась до Фонду соціального страхування з відповідною заявою, Бердянське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Запорізькій області не має підстав для виплати страхових виплат у розмірі 12 723,08 грн.(т.1 а.с. 186 - 187).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 раніше перебував на обліку та отримував страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Харцизькому міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області.

У зв`язку із початком антитерористичної операції на території Донецької області, що є загальновідомим фактом, на підставі довідки тимчасово переміщеної особи № від 10 грудня 2014 року ОСОБА_4 зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 та звернувся до Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області з метою нарахування та отримання страхових виплат.

Представником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Запорізькій області не заперечувався той факт, що ОСОБА_4 перебував на обліку та отримував щомісячні страхові виплати у Харцизькому міському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області, а в подальшому - в Бердянському відділенні управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Запорізькій області.

На підставі довідки Харцизького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області № 01-03/06-70 від 28 вересня 2017 року, ОСОБА_1 прийняла спадщину після батька ОСОБА_4 , яка складається з: недоотриманої пенсії за грудень 2016 року та за січень 2017 року в сумі 7 921,68 грн. та нарахованих, але не виплачених щомісячних страхових виплат, у сумі 12 723,08 гривень (т.1 а.с. 61, 91 - зворотна сторона; а.с. 92).

Саме на підставі вказаної довідки Фонду сума страхових виплат в означеному розмірі включена державним нотаріусом до спадщини, на яку видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 квітня 2018 року, спадкоємцем за яким є позивач ОСОБА_1 , а спадкодавцем - ОСОБА_4 (батько позивача) (т.1 а.с. 15).

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, Слов`янське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області є відокремленим підрозділом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області (без статусу юридичної особи), а Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області є правонаступником відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьку Донецької області (т. 1 а.с. 21 - 23).

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, за його життя залишилися невиплачені страхові суми в розмірі 12 723,08 гривень, що увійшли до складу спадщини.

Спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 є дочка ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27 квітня 2018 року, яке посвідчене державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Запорізької області (т.1. а.с. 15).

Свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 квітня 2018 року недійсним не визнано та є чинним.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником недоотриманих страхових виплат, що належали спадкодавцеві. Відсутність у померлого спадкодавця ОСОБА_4 довідки внутрішньо переміщеної особи, термін дії якої закінчився 09 червня 2016 року, не є підставою для відмови у виплаті недоотриманих страхових сум, оскільки ці виплати увійшли до складу спадщини.

При вирішенні справи суд посилався на ст.1 протоколу1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1, 8, 41 Конституції України, норми Цивільного кодексу України та Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що регулюють спірні правовідносини, та застосував правову позицію Великої Палати Верховного Суду, що викладена в постанові від 12 квітня 2017 року по справі № 6-51 цс 17 стосовно того, що відсутність у особи, яка звертається до суду довідки про взяття на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, не може бути підставою для невиплати такій особі страхових виплат.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано задовольнив заявлений позов.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Всупереч тверджень апелянта, суд правильно встановив фактичні обставини справи, при вирішенні справи суд належно оцінив докази, надані сторонами, правові висновки суд повно виклав у рішенні та належно їх мотивував.

Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які склалися між сторонами, регулюються статтями 1216, 1227 ЦК України.

Судом встановлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, до складу якої увійшли, в тому числі недоотримані страхові виплати у сумі 12 723,08 грн., що підтверджується довідкою Харцизького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 28 вересня 2017 року № 01-03/06-70 від 28 вересня 2017 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видано державним нотаріусом Другої краматорської державної нотаріальної контори 27 квітня 2018 року, спадкоємцем цього майна є дочка ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 15).

Представник Управління виконавчої дирекції Фонду в Донецькій області у відзиві на позов зазначив, що ОСОБА_4 до початку проведення антитерористичної операції перебував на обліку у Харцизькому міському відділені управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування, яке знаходилося на території, де органи державної влади України не здійснюють свої повноваження. На виконання рішення адміністративної комісії ВД Фонду від 01 листопада 2015 року, доведеного листом ВД Фонду від 20 листопада 2015 року № 1492-03-2 з 01 грудня 2015 року, призупинено здійснення нарахування страхових виплат потерпілим на виробництві (членам сімей) у відділеннях, які переміщені на територію, що контролюється українською владою, а саме в Харцизькому міському відділені управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області. Харцизьке міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду України в Донецькій області з 01 січня 2018 року припинило свою діяльність. ОСОБА_4 вимушений був покинути своє постійне місце проживання та звернутися до Бердянського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Запорізькій області з заявою та довідкою про первинну реєстрацію особи переселенця № 5163 від 20 жовтня 2014 року і довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 10 грудня 2014 року № та з листопада 2014 року отримував страхові виплати в даному відділенні Фонду (т.1 а.с. 52 - 55).

Посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, відповідач в апеляційній скарзі не навів жодних заперечень щодо зазначених встановлених судом першої інстанції обставин.

Отже, за таких встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на її користь недоотриманих ОСОБА_4 страхових виплат в сумі 12 723,08 грн., що увійшли до складу спадщини після його смерті.

Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України ).

Позивач ОСОБА_1 після смерті батька - ОСОБА_4 одержала свідоцтво про право на спадщину, що складається, зокрема, з нарахованих, але не виплачених щомісячних страхових виплат в розмірі 12 723,08 грн., що підтверджується довідкою Харцизького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області від 28 вересня 2017 року № 01-03/06-70 (т. 1 а.с. 15).

Відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області визнає, що до теперішнього часу зазначені суми позивачу не виплачені.

Доводи відповідача про те, що ОСОБА_4 за життя не скористався своїм правом на отримання належних йому сум страхових виплат та не звернувся до робочих органів виконавчої дирекції Фонду з заявою про продовження страхових виплат, як внутрішньо переміщена особа, а тому визначена судом сума, що зазначена у свідоцтві про право на спадщину, не може бути виплачена спадкоємцю за рішенням суду, не ґрунтуються на законі.

Відповідно до статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом, свідоцтво про право на спадщину за рішенням суду визнається недійсним.

На час розгляду справи апеляційним судом свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_1 державним нотаріусом щодо нарахованих, але не виплачених щомісячних страхових виплат, судом недійсним не визнано та відповідач його в не оспорив. Оскільки свідоцтво про право на спадщину є діючим, відповідач має обов`язок здійснити позивачу виплату недоотриманих страхових виплат у сумі 12 723,08 грн., що належали ОСОБА_4 .

Як вбачається з листа Харцизького міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, наданого на запит Бердянської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Запорізькій області, заборгованість по страховим виплатам потерпілому ОСОБА_4 на 06 січня 2017 року складає 12 723,08 грн.(т.1 а.с. 91 - зворотна сторона).

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області є правонаступником відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Харцизьку Донецької області України 84122, Донецька область, місто Слов`янськ, вулиця Глекова, будинок 2 (т.1 а.с. 21 - 29).

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що навіть закінчення строку дії довідки про взяття на облік, як внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_4 , не є підставою для відмови у здійсненні нарахованих, але не виплачених страхових виплат в розмірі 12 723, 08 грн, на що посилався відповідач, відмовляючи у здійсненні їх виплат. Суд правильно зазначив, що вказані страхові виплати увійшли до складу спадщини, а тому підлягають стягненню на користь позивача.

Доводи відповідача про те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, зокрема частину третю розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», в якій зазначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначається Кабінетом Міністрів України, згідно постанов якого особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, і звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, також є необґрунтованими.

Посилаючись на те, що жодними нормативними актами, що регламентують порядок здійснення страхових виплат та надання соціальних послуг у період збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру, не передбачено здійснення страхових виплат потерпілим, які не перемістились із тимчасово окупованої території на підконтрольні органам державної влади території, відповідач виходить з правової позиції Верховного Суду України, яка була викладена у постанові від 12 квітня 2017 року у справі № 6-51цс17.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження 14-271цс18) від цієї правової позиції відступила, зазначивши, що відповідно до частини першої статті 7 Закону України від 15 квітня 2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» для громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території, реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов`язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на надання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Згідно з положеннями статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (стаття 8 Конституції України).

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21 Конституції України).

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя статті 22 Конституції України).

Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (стаття 55 Конституції України).

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції (стаття 46 Конституції України).

Виключно законами України визначаються: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту (частина перша статті 92 Конституції України).

За пунктом 2 Рішення Конституційного Суду України у справі про тлумачення терміна «законодавство» від 09 липня 1998 року N 12-рп/98 Конституція України значно розширила коло питань суспільного життя, що визначаються чи встановлюються виключно законами України як актами вищої після Конституції України юридичної сили в системі нормативно-правових актів. Відповідно до статті 92 Конституції України, законами України мають регламентуватися найважливіші суспільні та державні інститути (права, свободи та обов`язки людини і громадянина; вибори, референдум; організація і діяльність органів законодавчої, виконавчої та судової влади тощо).

Разом з тим, за змістом пункту 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про порядок виконання рішень Конституційного Суду України від 14 грудня 2000 року № 15-рп/2000, виходячи з Конституції України, Закон України «Про Рахункову палату Верховної Ради України» від 11 липня 1996 року, як і будь-який інший закон України, - це нормативно-правовий акт вищої юридичної сили. Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні (стаття 75 Конституції України). Це означає, що право приймати закони, вносити до них зміни у разі, коли воно не здійснюється безпосередньо народом (статті 5, 38, 69, 72 Конституції України), належить виключно Верховній Раді України (пункт 3 частини першої статті 85 Конституції України) і не може передаватись іншим органам чи посадовим особам. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (частина друга статті 8 Конституції України). З наведеного випливає, що Верховна Рада України може змінити закон виключно законом. Закон не може бути змінений підзаконним правовим актом.

У межах своєї компетенції Кабінет Міністрів України видає постанови і розпорядження, які є обов`язковими до виконання. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом (стаття 117 Конституції України). Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України належать до категорії підзаконних актів.

У зв`язку з наведеним, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-51цс17, та погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що відсутність довідки про взяття на облік позивача як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району АТО, не може бути підставою для невиплати позивачу страхових виплат.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 цього рішення зазначено, що наведених міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою, статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдови за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров`я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном Молдова все ж таки має позитивне зобов`язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів у межах своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Україна від зобов`язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України, відповідно до статті 15 Конвенції не відступала, оскільки у постанові Верховної Ради України N 462-VIII від 21 травня 2015 року, якою схвалено заяву Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов`язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод", зазначено про відступ від окремих зобов`язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року № 637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», від 10 жовтня 2014 року № 531 «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», на які посилається відповідач, регламентують порядок призначення, продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам.

Проте, вони не стосуються спадкоємців, які мають право на отримання неодержаних за життя померлим страхових виплат, що увійшли до складу спадщини.

Європейський суд з прав людини вказує на те, що "пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява N 63566/00, § 23).

Апеляційний суд також вважає, що відсутні підстави для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу, які суд стягнув з відповідача на користь позивача у розмірі 1 900 грн. Всупереч тверджень відповідача, суд першої інстанції належним чином обґрунтовував стягнення витрат, що понесені позивачем у справі, які підтверджені договором про надання правничої допомоги, додатковою угодою про надання правничої допомоги, актом виконаних робіт, квитанцією про оплату послуг адвоката, протоколами та журналами судових засідань про участь адвоката в якості представника позивача, що є співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт, як того вимагає ст. 137 ЦПК України. Незгода відповідача з рішенням суду не може бути підставою для відмови у виплаті витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, який надавав професійну правничу допомогу позивачу, позов якого судом задоволено. Частинами 5, 6 ст.137 ЦПК України передбачено, що суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвокату, які підлягають розподілу між сторонами.

В суді першої інстанції відповідач клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги не заявляв.

За вказаних обставин, відсутні підстави для скасування оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду залишає без змін, то відсутні підстави для нового розподілу судових витрат.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 вересня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 грудня 2019 року.

Головуючий суддя: М.С.Будулуца

Судді: Соломаха Л.І.

Халаджи О.В.