печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 червня 2019 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

судді Матійчук Г.О.

секретар судового засідання Василенко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві у зальному порядку в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, третя особа: Київський міський військовий комісаріат про стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди, --

В С Т А Н О В И В:
Позивач з вернувся до суду з позов до відповідачів, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України шляхом списання з її рахунків, а вразі відсутності відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду 63 443,00 грн. інфляційних втрат, 13 955,8 грн. 3% річних, 101 094, 80 грн. пені, а всього 178 493,21 грн., а також просив стягнути з Державної казначейської служби України завдану йому моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він 10.07.2015 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про надання одноразової грошової допомоги, як інвалід війни ІІ групи, що настала внаслідок контузії та поранення, які пов`язані із проходженням та виконанням ним обов`язків військової служби, відповідно до ст. 16 ЗУ «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Заява була отримана Київським міським військовим комісаріатом 13.07.2015 р. Відповідно до Постанови КМУ від 25.12.013 р. № 975 призначення та виплата одноразової грошової допомоги здійснюється Міністерством оборони України (далі МОУ). Проте, Міністерством оборони України позивачу відмовлено у реалізації його права на призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку із невизнанням за ним такого права. Не погоджуючись з рішенням Міністерства оборони України позивач оскаржив його до суду. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.03.2017 р., яке набрало законної сили 30.05.2017 р., дії Міністерства оборони України щодо відмови позивачу у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням ІІ групи інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов`язку протиправними та зобов`язано розглянути питання щодо надання зазначеної допомоги. 25.07.2017 р. Міністерством оборони України була виплачена позивачу одноразова грошова допомога в розмірі 243 600, 00 грн. Оскільки Міністерство оборони України на підставі поданих позивачем документів, щодо виплати одноразової грошової допомоги повинно було здійснити 27.08.2015 р.. таким чином у період з 27.08.2015 р. по 24.07.2017 р. у Міністерства оборони України виникло грошове зобов`язання на суму 243 600,00 грн. У зв`язку з тим, що відповідач не виконав зобов`язання в строк, з нього підлягає стягненню заборгованість з урахуванням індексу інфляції, 3% річних та пеня (ст. 625 ЦК України). Крім того внаслідок неправомірних, винних дій відповідача йому завдано моральну шкоду, яка полягає у тому, що антиконституційними та противоправними діями МОУ позивач зазнав суттєвих переживань та страждань. Моральну шкоду позивач оцінює в 50 000, 00 грн.

В подальшому позивач збільшив позовні вимоги та просив, стягнути з відповідачів 63 443,00 грн. інфляційних втрат, 13 955,8 грн. 3% річних, 101 094, 80 грн. пені, а всього 178 493,21 грн., солідарно. А також просив стягнути солідарно завдану моральну шкоду в розмірі 500 000, 00 грн.

22.11.2017 р. суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду.

Представник відповідача Міністерства оборони України надав відзив на позовну заяву з якого вбачається, що відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження протиправності дій МОУ, відсутні докази, які обґрунтовують спричинення матеріальної та моральної шкоди. Крім того, зазначив, що МОУ не є належним відповідачем, а правовідносини, які виникли між сторонами у справі не є грошовими. Представником відповідач подана заява про розгляд справи за відсутності відповідача.

Представник відповідача Державної казначейської служби України надав суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що позов відповідач не визнає з тих підстав, що Казначейство не є стороною спірних правовідносин, жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини та не може нести відповідальність за шкоду заподіяну діями інших суб`єктів. Оскільки правовідносини між сторонами не є договірними до них не може бути застосовано ст. 625 ЦК України. Вимоги про відшкодування моральної шкоди також не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтовані та не підтверджені доказами. Надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причину неявки суд не сповіщав, проте суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав до суду відповіді на відзиви, просив не приймати до уваги пояснення представників відповідачів, оскільки вони не спростовують посилання позивача, які містяться в відзивах на позовну заяву та зазначив, що спір між сторонами виник ув`язку з тривалим невизнанням МОУ законного права позивача на одноразову грошову допомогу та дискримінацією позивача за ознакою інвалідності, а не ув`язку з невиконанням рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин.

Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Врахувавши відзиви представників відповідачів, відповіді на відзиви позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового та немайнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України)

Згідно із ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, 10 липня 2015 року позивач звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 з заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із інвалідністю ІІ групи, що настала внаслідок контузії та поранення, які пов`язані з проходженням та виконанням ним обов`язків військової служби.

Листом від 19.02.2016 року № 248/3/6/74С департамент фінансів МОУ на лист КМВК надав відповідь, з якої вбачається, що підстави для виплати одноразової грошової допомоги позивачу відсутні.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.03.2017 року, яка набрала законної сили 30.05.2017 р., визнано протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку із встановленням 2 групи інвалідності внаслідок захворювання пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби при виконані інтернаціонального обов`язку та зобов`язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати йому, як інваліду другої групи, одноразової грошової допомоги відповідно до Порядку затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013року № 975.

Вказаною постановою встановлено, що днем виникнення права позивача на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого Законом для працездатних осіб, є 12.02.2015 року, оскільки ця дата зазначена у довідці медико-соціальної експертної комісії як час, з якого позивачу при черговому огляді встановлена 2 група інвалідності. Судом також встановлено, що застосування ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та п.3 постанови № 975 пов`язується не з фактом звільнення позивача зі служби, на що звертає увагу департамент фінансів Міністерства оборони України в листі від 18.01.2016 року, а з часом встановлення йому інвалідності, внаслідок травми або захворювання, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби. Таким чином, судом встановлено, що дія вищенаведеного Порядку № 975 поширюється на позивача, оскільки інвалідність 2 групи було встановлено позивачу з 12.02.2015 року, а постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 р., якою затверджено Порядок, набрала чинності з 24.01.2014 р.

Відповідно до пункту 4.8 Наказу № 530 від 14.08.2014 "Про затвердження Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей" (далі - Наказ №530), висновок стосовно можливості виплати одноразової грошової допомоги подається відповідними органами в 15-денний строк з дня реєстрації документів до Департаменту фінансів Міністерства оборони України.

Якщо документів, необхідних для прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги, немає, уповноважений орган письмово повідомляє заявника та в разі необхідності надає допомогу в їх оформленні.

Згідно п.13 Постанови № 975, керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.

Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.

При цьому за змістом абз.7 п.4.7 Наказу № 530, керівником уповноваженого органу, який подає висновок до Департаменту фінансів Міністерства оборони України стосовно можливості виплати одноразової грошової допомоги в разі встановлення інвалідності особі, звільненій з військової служби (зборів, резерву) є обласний військовий комісар за місцем проживання такої особи. Вказане також випливає із додатку 13 до цього Наказу.

В свою чергу, Департамент фінансів Міністерства оборони України згідно Наказу Міністерства оборони України № 33 від 21.01.2013 є структурним підрозділом апарату Міністерства оборони України, діяльність якого спрямовує та контролює безпосередньо Міністр оборони України. Таким чином, виконавчим органом, через який Міністр здійснює свої повноваження як розпорядника бюджетних коштів є саме Департамент фінансів Міністерства оборони України.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Відповідно до платіжного доручення № 1723 від 25.07.2017 р. Міністерство оборони України перерахувало ОСОБА_1 виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 243 600, 00 грн.

Позивач вважає, що МОУ, як розпорядник бюджетних коштів було зобов`язане у місячний строк після надходження документів, на підставі яких приймається рішення про виплату чи відмову у виплаті одноразової грошової допомоги, від уповноваженого органу, а саме Київського міського військового комісаріату, прийняти одне із зазначених рішень. Вважає, що рішення необхідно було прийняти до 27.08.2015р. Саме цю дату позивач вважає датою виникнення у МОУ грошового зобов`язання на суму 243 600,00 грн. перед позивачем, яке позивач не виконував у період з 27.08.2015 по 24.07.2017.

За таких обставин позивач вважає, що має місце прострочення виконання грошового зобов`язання та застосування ст. 625 ЦК України щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційні втрати за період прострочення виконання грошового зобов`язання.

Проте, з таким висновками позивача суд не може погодитись, з огляду на відсутність правових підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України до виниклих правовідносин.

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Такий висновок викладений і у постанові Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.

Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (далі - Закон) відповідно до Конституції України визначено основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Статтею 16 Закону визначені підстави надання одноразової грошової допомоги військовослужбовцям та членам їх сімей. Одноразова грошова допомога є правом особи, рішення щодо її виплати чи не виплати приймається уповноваженим законом державним органом і не передбачає безумовного обов`язку по її виплаті.

Порядок отримання одноразової грошової допомоги визначений постановою КМУ № 975.

Оскільки виниклі правовідносини між сторонами не є зобов`язальними чи договірними, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що правовідносини, які виникли між сторонами, не виникли з грошового зобов`язання, а тому до них не застосовуються положення ст. 625 ЦК України, тобто обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження у судовому засіданні.

Суд приходить до висновку, що позивач, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Крім того, позивачем не обґрунтовано стягнення з відповідачів неустойки, а відтак суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги в частині її стягнення.

Що стосується вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд приходить також до висновку про відмову в її задоволенні з огляду на таке.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 56 Конституції України проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно з п. 4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах по відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо завдання позивачу моральної шкоди. Крім того, позивач у своєму позові не навів, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що обов`язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що позивачу завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідачів, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, а відтак і в частині вимог позову щодо відшкодування моральної шкоди не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи.

Керуючись ст.ст. 1, 11, 625 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76-81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 280, 352 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Державної казначейської служби України, третя особа: Київський міський військовий комісаріат про стягнення неустойки та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Печерський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня складання цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Г.О. Матійчук