ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«16» грудня 2019 року

м. Харків

справа № 635/4042/17-ц

провадження 22ц/818/4794/19

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В., (суддя-доповідач),

суддів - Бровченка І.О., Колтунової А.І.,

за участю секретаря - Колосовської А.Р.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області,

позивач - ОСОБА_3 ,

відповідач - ОСОБА_1 , представник відповідача - ОСОБА_2 ,

третя особа - Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року в складі судді Пілюгіної О.М.

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, який в подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначила, що єдиною спадкоємицею, яка прийняла спадщину була його дружина, її мати, ОСОБА_5 , яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом № 3-2408 та свідоцтво про право власності № 3-2406, які посвідчені 24 червня 1997 року Першою Харківського району державною нотаріальною конторою.

Вказала, що за життя її мати склала заповіт, посвідчений 13 червня 1997 року виконкомом Утківської селищної ради Харківського району Харківської області, за яким усе належне їй майно заповідала своїй онуці, ОСОБА_3 .

Згодом між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір дарування зазначеного житлового будинку, посвідчений 25 жовтня 1997 року Першою Харківською державною нотаріальною конторою.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її мати ОСОБА_5

Зазначила, що вона є спадкоємицею першої черги за законом на майно, яке залишилося після її матері. Після її смерті вона у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, тобто прийняла її. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину немає, свідоцтва про право на спадщину ніхто не отримував.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2001 року у справі № 2-239/2001 за нею визнано право власності у порядку спадкування після смерті матері на обов`язкову частку у спадщині, а саме на 2/9 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Також, цим рішенням визнано недійсними договір дарування зазначеного житлового будинку, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений 25 жовтня 1997 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області та свідоцтво про право власності № 3-2406, яке посвідчено 24 червня 1997 року Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області.

Вказала, що ОСОБА_3 у встановленому законом порядку спадщину не прийняла, так як жодного дня не проживала у спадковому будинку, хоча й була зареєстрована в ньому. У зв`язку з цим у цей час для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері на іншу частину спадкового майна, вона звернулась до нотаріальної контори.

Постановою Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 02 березня 2017 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батьків та рекомендовано звернутися до суду.

Вважала, що так як спадкоємиця за заповітом ОСОБА_3 у встановленому законом порядку спадщину не прийняла, її частка переходить до неї, спадкоємиці першої черги за законом.

Просила визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на 7/9 частини житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,50 кв. м, житловою площею 27,00 кв. м, з належними господарськими будівлями та спорудами: літньою кухнею літ. «Д», тамбуром літ. «д», сараєм літ. «Ж», погребом літ. «В», сараєм літ. «Е», вбиральнею літ. «Г», колонкою літ. «К», огорожею № 1, хвірткою № 2.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом, який у подальшому уточнила.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 . Після його смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

24 червня 1997 року за реєстровими № 3-2406 та № 3-2408 Першою Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області здійснено оформлення спадкових справ після ОСОБА_4 на ім`я його дружини ОСОБА_5 шляхом видачі свідоцтва про право власності та право на спадщину на Ѕ частку вказаного спадкового майна за кожним із свідоцтва.

Зазначила, що 13 червня 1997 року ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений виконкомом Утківської селищної ради Харківського району Харківської області, у якому все своє майно заповіла їй.

Вказала, що 25 жовтня 1997 року між ОСОБА_5 та нею укладено договір дарування на зазначений житловий будинок, який посвідчено Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області за реєстровим № 3-4134. Проте, рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2001 року у справі № 2-239/2001 за ОСОБА_1 визнано право на спадщину на 2/9 частини спадкового майна, а свідоцтво від 24 червня 1997 року за № 3-2406 та договір дарування від 25 жовтня 1997 року за № 3-4134 визнано недійсними.

Вважала, що вона прийняла спадщину, вступивши в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців після смерті баби ОСОБА_5 шляхом проживання в спадковому житловому будинку.

Просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , право власності на 7/9 частин житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 35,50 кв. м, житловою 27,00 кв. м; усі судові витрати стягнути з відповідача на її користь.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 травня 2018 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом об`єднано в одне провадження з цивільною справою за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року, в якому ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року виправлено описки, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено; позовні вимоги ОСОБА_3 - задоволено; визнано за ОСОБА_3 право власності на 7/9 частин житлового будинку загальною площею 35,50 кв. м, житловою площею 27,00 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення, яким заявлені нею позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважала, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклала позовні вимоги. При цьому зазначила, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що вона та свідок заперечували проти того, що ОСОБА_3 забирала предмети домашнього вжитку; що у акті від 07 червня 2017 року зазначено тільки дату, коли ОСОБА_3 була зареєстрована за цією адресою, а періоду, з якого вона проживала та виконувала роботи не зазначено; що встановлення такого періоду необхідно для встановлення факту прийняття спадщини, так як для прийняття спадщини зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини; що поясненнями свідка підтверджено, що ні до, ні після смерті ОСОБА_5 ніхто, крім неї, у будинку не проживав, оскільки він знаходиться у занедбаному стані; що ОСОБА_3 весь час проживала у будинку своїх батьків.

04 листопада 2019 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона вважала оскаржуване рішення суду законним, а апеляційну скаргу необґрунтованою. При цьому зазначила, що її проживання з спадкодавицею підтверджується поясненнями свідків та актом депутата Мерефянської міської ради Харківського району Харківської області. Вказала, що в період з 26 листопада 1997 року вона завозила будівельні матеріали та виконувала ремонтні роботи, а саме, замість дощатої веранди до будинку збудовано цегляну прибудову; замість дерев`яної літньої кухні збудовано цегляну; замість льоху зі шлакоблоку збудовано цегляну; зроблено колонку для питної води тощо, що підтверджує фактичне управління та володіння спадковим майном. Крім того, вказала, що вона зі спадкодавицею займалась благоустроєм та реконструкцією помешкання, вела спільне господарство та користувалась предметами домашнього вжитку спадкодавиці. Нею взято деякі речі спадкодавиці, зокрема, ринка для пасок, вишиті власноруч спадкодавицею речі, особисті фото.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого в цій частині погоджується судова колегія, мотивовано тим, що оскільки є чинним заповіт, який оформлено на ОСОБА_3 , ОСОБА_1 позбавлена права на отримання спадщини за законом як спадкоємиця першої черги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право особистої власності від 25 травня 1966 року, яке видано виконкомом Утківської селищної ради, належав житловий будинок, який розташований по АДРЕСА_1 (а.с.68).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4

24 червня 1997 року до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області з заявою про видачу свідоцтва про право власності та про право на спадщину за законом звернулась ОСОБА_5 Її заяву було прийнято, зареєстровано в книзі обліку та реєстрації спадкових справ 24 червня 1997 року за порядковим № 1061 і заведено спадкову справу № 656/1997 (а.с.64).

24 червня 1997 року за реєстровими №№ 3-2406, 3-2408 державним нотаріусом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області Поляковою Л.О. були видані свідоцтва про право власності та право на спадщину за законом дружині померлого, ОСОБА_5 (а.с.70 зворот, 71).

13 червня 1997 року ОСОБА_5 склала заповіт, з якого вбачається, що на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті і на яке вона за законом матиме право, вона заповіла своїй онучці ОСОБА_3 , який посвідчений секретарем виконавчого комітету Утківської селищної ради народних депутатів Харківського району Харківської області (а.с.79). Заповіт є чинним.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_5

16 листопада 1998 року ОСОБА_1 звернулася до Першої Харківської державної нотаріальної контори Харківського району з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , яка зареєстрована в книзі обліку за № 2030; заведено спадкову справу № 1183/1998 (а.с.15, 47).

13 червня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області з заявою, в якій просила оформити її спадкові права та видати на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в книзі обліку спадкових справ № 1194, спадкова справа № 1183/1998 (а.с.78).

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2001 року у справі № 2-239/2001 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання виданого свідоцтва про право власності на спадщину частково недійсним, посвідчення довіреностей та договору дарування на будинок недійсними, визнання права власності на будинок з надвірними будівлями в порядку спадкування за законом та витребування майна з чужого незаконного володіння, відшкодування моральної шкоди, визнані недійсними довіреності, що видані ОСОБА_5 невістці ОСОБА_6 , посвідчені секретарем виконавчого комітету Утківської селищної ради Харківського району Харківської області від 11 листопада 1997 року і 26 травня 1997 року, зареєстровані в реєстрі № 29 та № 72; визнано недійсним свідоцтво про право власності на Ѕ частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , що видане 24 червня 1997 року Державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, за реєстровим № 3-2406, яке оформлене ОСОБА_6 , що діяла за дорученням ОСОБА_5 на підставі довіреності, що посвідчена 26 травня 1997 року виконавчим комітетом Утківської селищної ради Харківського району Харківської області, за реєстровим № 29; визнано недійсним посвідчений Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області, за реєстровим № 3-4134, договір дарування від 25 листопада 1997 року житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_3 , укладений між ОСОБА_6 , яка діяла на підставі доручення від імені ОСОБА_5 на підставі доручення; визнано право власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування на обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 на 2/9 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 ; відмовлено ОСОБА_1 в задоволенні частини вимог, а саме, про визнання права власності на частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування після смерті батька ОСОБА_4 ; заповіту від 13 червня 1997 року ОСОБА_5 щодо ОСОБА_3 ; стягнення з ОСОБА_3 суми моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн., про витребування у ОСОБА_3 майна із чужого незаконного володіння (а.с.7-9, 57-59).

Як вбачається з відповіді Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» від 12 грудня 2016 року за № Л-1613, за архівними матеріалами бюро (на 31 грудня 2012 року) право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 в БТІ зареєстровано: в 7/9 частинах за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності, реєстраційний № 3-2406 та свідоцтва про право на спадщину, реєстраційний № 3-2408 від 24 червня 1997 року, посвідчених Першою державною нотаріальною конторою Харківського району; в 2/9 частинах - за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 19 червня 2001 року у справі № 2-239/2001 (а.с.17, 56). Рішення є чинним.

З Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 78003402 від 12 січня 2017 року вбачається, що 2/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями, загальною площею 35,50 кв. м, житловою площею 27,00 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_1 (а.с.16, 53).

Постановою Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 02 березня 2017 року № 646/02-31 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті її батьків ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , які постійно на час смерті проживали по АДРЕСА_1 , оскільки заявницею не надано доказів на підтвердження фактів: прийняття спадщини після смерті батька; наявності та державної реєстрації спадкового нерухомого майна за вказаною адресою; наявності підстав для закликання до кола спадкоємців після смерті матері (а.с.14, 75).

За повідомленням Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 07 червня 2017 року № 195/02-14 після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , в шестимісячний строк з дня смерті спадкодавця до держнотконтори з заявами про прийняття спадщини або про відмову від неї ніхто із спадкоємців не звертався. Проте, ОСОБА_5 фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом зі спадкодавцем.

Після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , в шестимісячний строк з дня смерті спадкодавиці до держнотконтори з заявою про прийняття спадщини звернулася ОСОБА_1 , дочка спадкодавиці, інші заяви про прийняття спадщини або про відмову від неї до держнотконтори не надходили.

Також, повідомлено, що ОСОБА_3 , спадкоємиця ОСОБА_5 за заповітом прийняла спадщину в порядку пункту1 частини 1 статті 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року фактично, що підтверджується будинковою книгою на зазначений житловий будинок, де є відмітка про прописку ОСОБА_3 з 26 листопада 1997 року по теперішній час (а.с.13).

Постановою першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 16 червня 2017 року № 2068/02-31, ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка на час смерті постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , на 7/9 частин житлового будинку, оскільки заявником не надано документів: оригінал або дублікат заповіту ОСОБА_5 , діючі на цей час правовстановлюючі документи на спадковий будинок.

Також, цією постановою встановлено, що ОСОБА_3 прийняла спадщину після ОСОБА_5 в порядку пункту 1 частини 1 статті 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року шляхом фактичного управління в спадковому житловому будинку, що підтверджується будинковою книгою на зазначений житловий будинок, де є відмітка про реєстрацію ОСОБА_3 з 26 листопада 1997 року по теперішній час (а.с.81).

Відповідно до інформації, наданої Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області № 1765 від 06 червня 2017 року, з 26 листопада 1997 року за адресою: АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_3 , але за вказаною адресою не проживала ні до смерті, ні після смерті ОСОБА_5 . З травня 2016 року за даною адресою зареєстрована і проживає ОСОБА_1 (а.с.20).

Згідно з актом від 07 червня 2017 року та актом від 09 вересня 2017 року, що складені депутатом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Гончаренком А. О. та сусідами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на день смерті ОСОБА_5 , ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала за адресою: АДРЕСА_1 з 26 листопада 1997 року по день складання акту; з моменту реєстрації за цією адресою завозила будівельні матеріали та виконувала ремонтні роботи (укріплено фундамент залізобетонними блоками, стіни, перекритий дах, будівля обкладена цеглою, добудовано новий тамбур, облаштовано колонку для води, а ОСОБА_1 вибивши скло у вікнах, неодноразово проникала до приміщення (а.с.116, 118).

З акту візуального обстеження домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 від 29 травня 2018 року, складений провідним спеціалістом юридичного відділу Куян О.В., провідним спеціалістом юридичного відділу Єршова С.В., начальником відділу, головного архітектора міста, начальника інспекції державно-будівельного контролю відділу містобудування, архітектури, земельних відносин, капітального будівництва та державного архітектурно-будівельного контролю Мереф`янської міської ради, майстром відділу благоустрою Мацепурою О.С. вбачається, що в результаті обстеження комісія оглянула візуально домоволодіння та встановила, що будинок одноповерховий, цегляний, дах шиферний. До будинку добудована веранда з відсутніми вікнами та дверима. На території домоволодіння розташовані дві допоміжні споруди (сарай та літня кухня). Відсутні в деяких вікнах скляні шибки. Візуально домоволодіння та територія знаходяться в занедбаному стані. В деяких місцях пошкоджений фундамент та покрівля. Територія домоволодіння не огороджена. В середині домоволодіння відсутній ремонт. На стелях в кімнатах на загальній площі приблизно 1 кв. м штукатурка містами обвалена. В одній із кімнат розташована дров`яна піч, частково розібрана. Дані пошкодження не могли бути спричинені наслідками стихійного лиха, а більш за все виникли в результаті недбалого стану власників до домоволодіння та території. Згідно правовстановлюючих документів ОСОБА_1 належить 2/9 частини даного домоволодіння, але її частка не виділена в натурі, тому огляд проводився візуально всього домоволодіння (а.с.159-160).

Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі підлягають до застосування положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Цивільного кодексу УРСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі, усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину.

Таким чином, для визначення тієї обставини, з якою стаття 549 ЦК УРСР пов`язувала факт прийняття спадщини, необхідно встановити, чи фактично такий спадкоємець вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.

За змістом пункту 4.9 глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, свідоцтво про право на спадщину видається на підставі заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, а у випадках, передбачених частиною другою статті 1270, статтею 1276 Цивільного кодексу України, - не раніше зазначених у цих статтях строків.

Відповідно до Розділу ІІ глави 10 пунктів 4.14, 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців необхідно витребувати документи, які підтверджують вказані факти.

Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно.

Відповідно до статті 49 Закону України «Про нотаріат» на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, зобов`язані викласти причини відмови в письмовій формі і роз`яснити порядок її оскарження. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.

Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Матеріали справи свідчать про те, що після смерті ОСОБА_5 спадкоємицею за законом є ОСОБА_1 , за заповітом - ОСОБА_3 . Спадковим майном є житловий будинок літ «А» загальною площею 35, 5 кв. м, житловою площею 27, 0 кв. м з господарськими спорудами: літньою кухнею літ. «Д», погрібом літ. «В», сараєм літ. «Е», вбиральнею літ. «Г», колонкою літ. «К», огорожею №№1,2, частка спадщини складає 7/9. Інші споруди, а саме, прибудова літ. «А1-1», тамбур літ. «д», сарай літ. «Ж» згідно технічного паспорту, виготовленого КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» станом на 23 лютого 1999 року є самочинним будівництвом (витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності станом на 12 січня 2017 року). Своєчасно подала заяву про прийняття спадщини ОСОБА_1 , яка за рішенням суду першої інстанції ще 19 червня 2001 року отримала 2/9 частини житлового будинку - обов`язкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_5 ; ОСОБА_3 - прийняла спадщину фактичним вступом в управління спадковим майном. Заповіт є чинним і він усуває ОСОБА_1 як спадкоємицю першої черги за законом від права на спадщину.

Посилання ОСОБА_1 на пояснення свідка та інформацію міської ради щодо не проживання ОСОБА_3 в спадковлму будинку спростовуються постановою Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 16 червня 2017 року № 2068/02-31 та актом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 07 червня 2017 року.

Таким чином, ОСОБА_3 на день відкриття спадщини проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_5 , була зареєстрована і фактично вступила в управління спадковим майном, тому відповідно до статті 549 ЦК Української РСР, вважається такою, що прийняла спадщину.

За таких обставин, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_3 та відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 з тих підстав, що ОСОБА_3 є такою, що прийняла спадщину після смерті своєї баби ОСОБА_5 , яка склала на неї заповіт, шляхом фактичного вступу та управління майном, а саме: 7/9 частини житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки проживала на час смерті спадкодавиці та постійно зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджується постановою Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області від 16 червня 2017 року № 2068/02-31 та актом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 07 червня 2017 року, але позбавлена можливості оформити свої спадкові права через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Проте, судова колегія не погоджується з висновком суду щодо обсягу спадкового майна, оскільки матеріали справи свідчать про те, що спадковим майном є житловий будинок літ «А» загальною площею 35, 5 кв. м, житловою площею 27, 0 кв. м з господарськими спорудами: літньою кухнею літ. «Д», погрібом літ. «В», сараєм літ. «Е», вбиральнею літ. «Г», колонкою літ. «К», огорожею №№1,2, частка спадщини складає 7/9. Інші споруди, а саме, прибудова літ. «А1-1», тамбур літ. «д», сарай літ. «Ж» (а. с. 16, т. 1) є самочинним будівництвом, яке не входить до складу спадкової маси, тому в цій частині рішення суду підлягає зміні, а позов ОСОБА_3 - частковому задоволенню зі зміною обсягу спадкового майна.

В іншій частині рішення суду, як вже зазначалось вище, підлягає залишенню без змін, як таке, що відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги в цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи в цій частині, а стосуються переоцінки доказів.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, однак, на суть спору така зміна рішення не вплинула, а ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. 381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 18 липня 2019 року - змінити.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Перша державна нотаріальна контора Харківського району Харківської області про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за заповітом - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 7/9 частин житлового будинку літ. «А-1» загальною площею 35,50 кв. м, житловою площею 27,00 кв. м з господарськими будівлями: літня кухня літ. «Д», погріб літ. «В», сарай літ. «Е», вбиральня літ. «Г», колонка літ. «К», огорожа №№ 1,2 за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В решті позовних вимог - відмовити.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В. Бурлака

Судді І.О. Бровченко

А.І. Колтунова

Повний текст постанови складено 19 грудня 2019 року.