КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

справа № 357/6641/18

провадження № 22-ц/824/1031/2019

31 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Кирилюк Г. М.,

суддів: Рейнарт І. М., Волошиної В. М.

при секретарі Дуці В. В.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 нарішення Білоцерківського районного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року в складі судді Ярмоли О. Я.,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилалася на ті підстави, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05 травня 2014 року, від якого мають доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 січня 2016 року шлюб між ними розірвано.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 січня 2016 р. з ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Однак, на даний час аліменти на утримання доньки вона не отримує, що свідчить про ухилення відповідача від свого обов'язку по сплаті аліментів.

Зазначила, що відповідач з часу народження дитини не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, не спілкується з дитиною та не виявляє жодного інтересу до життя дитини, що підтверджується довідкою, виданою Мурованокуриловецьким навчальним закладом ясла-садок №2 "Сонечко" від 28.12.2017 року №53.

18 квітня 2018 року Комісія з питань захисту прав дитини при Мурованокуриловецькій районній державній адміністрації Вінницької області прийняла рішення №3 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області від 20.04.2018 № 01-31/925, є доцільним позбавити ОСОБА_3 батьківських прав відносно малолітньої ОСОБА_4

Ураховуючи викладене, ОСОБА_2 просила позов задовольнити.

Рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання своєї дитини, в останній раз бачив та спілкувався з дитиною 13 жовтня 2017 року, в цей день зробив останній подарунок, не обізнаний з тим, який дошкільний заклад відвідує його дитина, яка вартість навчання, не піклується про її здоров'я, не цікавиться, чи потребує вона додаткових витрат на лікування.

Судом першої інстанції помилково не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області про доцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, який відповідає найвищим інтересам дитини та зроблено на підставі всебічно оцінених документах та її поясненнях, перевірених матеріально-побутових умов проживання дитини.

В судовому засіданні ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Пояснила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 07 червня 2017 року. З грудня 2017 року вона разом з чоловіком та донькою ОСОБА_4 переїхали в смт. Муровані Курилівці Вінницької області та проживають в АДРЕСА_1. Про свій переїзд вона відповідача до відома не ставила. Не заперечувала проти тієї обставини, що у жовтні 2017 року вона привозила дитину до батька. У січні 2019 року відповідач відвідав дитину в дитячому садочку, подарував їй куртку, носки, колготи, канцелярське приладдя. Донька підійшла до батька. Дитина батька пам'ятає, проте особливого бажання спілкуватися не виявляє. Протягом останнього року відповідач сплачує аліменти на її утримання.

Відповідач ОСОБА_3 просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Пояснив, що любить свою дитину, бажає брати участь у її вихованні. Через віддаленість місця проживання та матеріальне становище він не мав можливості відвідувати дитину, яка проживає з матір'ю та її чоловіком в іншому місці. 27 січня 2019 року він відвідав дитину у дитячому садочку, поспілкувався з вихователями. Просив не позбавляти його батьківських прав.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час, день та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 травня 1989 року, від якого мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 січня 2016 року з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.01.2016 року і до досягнення дитиною повноліття.

07 червня 2017 року Мурованокуриловецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницікій області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, від якого останні мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Як вбачається з матеріалів справи, малолітня ОСОБА_4 зареєстрована разом зі своєю матір'ю ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_2.

Відповідно до акту перевірки матеріально-побутових умов від 03 квітня 2018 року, ОСОБА_2 разом з чоловіком та двома дітьми проживають в АДРЕСА_1. Батьками створено всі умови для виховання та гармонійного розвитку дітей (а.с 18).

У висновку органу опіки та піклування від 20 квітня 2018 року № 01-31/925 зазначено, що службою у справах дітей було здійснено виїзд та перевірено умови проживання, виховання, утримання малолітньої дитини. В ході перевірки встановлено, що вихованням та утриманням малолітньої дитини займається мати ОСОБА_2, яка створила всі належні умови для виховання своєї дочки. Батько малолітньої, ОСОБА_3, приймає участь у вихованні дитини лише частковою сплатою аліментів, не цікавиться станом здоров'я дитини, не створив умови для проживання, навчання, розвитку дочки, не має бажання забезпечувати малолітню на належному рівні, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов'язків. В інтересах малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5, є доцільним позбавлення її батька ОСОБА_3 батьківських прав (а.с. 13).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив зі ставлення батька до своєї дитини, категоричного заперечення останнього проти позову, тієї обставини, що поведінка відповідача не є загрозливою для життя та здоров'я дитини, а ухилення батька дитини від достатнього матеріального утримання дитини, чи від частих зустрічей з дитиною не може призвести до позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом. Належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який є законним та обґрунтованим.

Доводи позивача про те, що судом безпідставно не взято до уваги висновок Мурованокуриловецької районної державної адміністрації Вінницької області від 20 квітня 2018 року, є необґрунтованими.

Судом першої інстанції зазначеному висновку надано належну оцінку, у сукупності з іншими доказами по справі.

При цьому колегія суддів враховує і ту обставину, що із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 сприятиме захисту прав та інтересів дитини.

Положеннями частини шостої статті 19 СК України передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов'язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV рішення є обов'язковим для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції.

У рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54).

Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки; факт заперечення відповідача проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (пункт 58).

Сімейним кодексом України у статті 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

З огляду на викладене, суд першої інстанції встановив фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню доньки факт існування у відповідача заборгованості зі сплати аліментів, оскільки сплата аліментів є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання.

За відсутності доказів свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, ставлення останнього до дитини, враховуючи дані про його особу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги та наявні в матеріалах справи докази не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 08 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з для її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 31 січня 2019 року.

Суддя-доповідач: Г.М. Кирилюк

Судді: І. М. Рейнарт

В. М. Волошина