Єдиний унікальний номер 227/4073/18 Номер провадження 22-ц/804/1740/19
Доповідач Санікова О.С.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 серпня 2019 року Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Агєєва О.В., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Самойленко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті цивільну справу № 227/4073/18

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частку у спільному майні, поділ майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2019 року

(суддя Мацишин Л.С., рішення ухвалено в м. Добропілля Донецької області, повне судове рішення виготовлено 24 квітня 2019 року),-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зазначеним позовом, посилаючись на на те, що в 2005 році вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований відділом РАЦ по Добропільському району. Від спільного шлюбу мають дочку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

05 грудня 2008 року шлюб був розірваний, однак вони продовжували проживати до 10 березня 2018 року спільно однією сім`єю, вели спільно господарство, жили як подружжя. Під час шлюбу в 2006 році вони спільно купили житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 за 1000 грн., які вона отримала як допомогу при народженні дитини, у ОСОБА_4 , який у свою чергу купив у ОСОБА_5 , що підтверджується розпискою. Нотаріально угоду не оформляли. У 2009 році, коли шлюб був розірваний, відповідач оформив на себе договір купівлі-продажу будинку з ОСОБА_5 А тому вважає, що будинок є спільною сумісною власністю.

Просила встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 05 грудня 2008 року по 10 березня 2018 року; визнати спільною сумісною власністю подружжя житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , виділити кожному по 1/2 частини вказаного житлового будинку, стягнути з відповідача на її користь витрати, понесенні нею на виготовлення документів на будинок в Добропільському БТІ у розмірі 880,95 грн., витрати за проведення оцінки майна у розмірі 1200 грн. та судові витрати.

Рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2019 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частку у спільному майні, розділ майна задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 05 грудня 2008 року до 10 березня 2018 року без реєстрації шлюбу.

Визнано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності за кожним на 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя.

Сягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1057,20 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію за проведення оцінки вартості будинку у розмірі 600 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове по суті справи, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме на те, що суд не повно з`ясував фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду; зазначає, що дійсно його шлюб з ОСОБА_1 був розірваний 5 грудня 2008 року із-за постійних суперечок, аморальної поведінки дружини, пристрасті до алкогольних напоїв та різних поглядів на життя та майбутнє; після розірвання шлюбу вони з ОСОБА_1 близько місяця проживали в одному будинку як квартиранти, шлюбних відносин між ними не було, спали у різних кімнатах, господарство не вели, спільного бюджету не було, грошей він їй не давав; наприкінці грудня 2008 року ОСОБА_1 виїхала на інше постійне місце проживання до іншого чоловіка, їх спільна донька залишилася жити з ним, пізніше ОСОБА_1 забрала її до себе, але періодично з січня 2009 року по вересень 2018 року донька проживала з ним, але ці факти були проігноровані судом; з січня 2009 року він проживає з іншою дружиною ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою голови квартального комітету від 26.04.2019 року, з якою вони вели спільне господарство та жили як подружжя, тому він ніяк не міг проживати спільно з ОСОБА_1 ; довідка голови квартального комітету від 19 серпня 2018 року є фальсифікацією і повністю не відповідає дійсності; щодо показань свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , то він ніколи не спілкувався з ними, йому тільки відомо, що вони ведуть асоціальний спосіб життя, тому на його переконання їх показання не можна вважати належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами; щодо показань його неповнолітньої доньки ОСОБА_9 , то їх також не можна вважати достовірними та допустимими, оскільки колишня дружина пригрозила її побити, якщо вона не скаже в суді, що вони проживали спільно до березня 2018 року за адресою по АДРЕСА_1 ; в даному випадку судом були порушені вимоги процесуального законодавства, оскільки неповнолітня дитина допитувалася в присутності матері, яка є позивачем по справі, заінтересованою стороною і яка постійно давала їй вказівки; судом неправильно були трактовані показання його матері; вважає, що ОСОБА_1 не надала суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу щодо підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ним з 05 грудня 2008 року до 10 березня 2018 року, наявності спільного побуту, спільних друзів, спільного відпочинку; щодо покупки житлового будинку по АДРЕСА_1 , то він був придбаний ним у власника будинку ОСОБА_5 5 березня 2009 року, що підтверджується договором купівлі-продажу, до покупки цього будинку він орендував його з січня 2006 року по березень 2009 року; йому повністю не зрозуміло та невідомо, хто такий ОСОБА_4 і яке відношення він має до його будинку; йому також не відомо ні про які розписки, які він отримував від ОСОБА_1 ; щодо рішення Добропільського міськрайонного суду, на яке посилається суд першої інстанції, то він був присутній на цьому суді і ніякого ОСОБА_4 не бачив, в рішенні суду не вказується про факт переходу права власності на житловий будинок від ОСОБА_5 до будь-кого, тому вказане судове рішення не можна вважати належним та допустимим доказом; йому не зрозуміло, з якою метою ОСОБА_1 зверталася до БТІ для виготовлення технічного паспорта та наявність його не є підтвердженням набуття права власності на житловий будинок; гроші для купівлі будинку йому надав його дідусь, а потім допоміг зробити ремонт в ньому; отже, житловий будинок був придбаний ним після офіційного розірвання шлюбних відносин з ОСОБА_1 , тому його слід вважати його особистою приватною власністю; його колишня дружина не мала ніякого відношення до купівлі-продажу будинку та його неодноразових ремонтів.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надійшов.

У судове засідання апеляційного суду сторони не з`явилися.

Від позивачки ОСОБА_1 , її представника адвоката Карамян Е.Ф. та відповідача ОСОБА_2 надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2005 року, який розірваний 05 грудня 2008 року.

У шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_4 народилась дитина ОСОБА_3 .

Згідно рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2008 року cтягнуто з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Донецькобленерго» в рахунок відшкодування збитків за актом №00068926 від 28 травня 2006 року 427,76 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Донецькобленерго» в рахунок відшкодування збитків за актом №404101 від 18 квітня 2007 року 2493,05 грн.

Цим рішенням встановлені обставини, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 1996 року власником будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 . Відповідно до розписки ОСОБА_5 отримав гроші за продаж будинку з ОСОБА_4 17 липня 2000 року. Відповідно до розписок від 18 травня 2006 року та 22 травня 2006 року ОСОБА_4 отримав гроші за продаж зазначеного будинку від ОСОБА_1

05 березня 2009 року ОСОБА_5 продав за 500 грн. ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, який зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 травня 2009 року.

Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1 замовником технічної інвентаризації була ОСОБА_1 . Копія паспорта виготовлена 20 липня 2018 року за даними обстеження 26 лютого 2009 року.

Згідно зі звіту про оцінку вартості житлового будинку АДРЕСА_1 від 08 серпня 2018 року ринкова вартість вказаного будинку становить 44 746 грн.

Відповідно до довідки голови квартального комітету №31/18 від 19 серпня 2018 року, складеного в присутності сусідів, ОСОБА_1 разом з дочкою ОСОБА_10 з 2006 року по 2018 рік проживали за адресою АДРЕСА_1 , разом з чоловіком ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції допитані в якості свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які суду показали, що вони проживали по сусідству з сім`єю ОСОБА_11 по АДРЕСА_1 , які разом проживали до минулого року, жили там постійно. Знають їх як подружжя, вони часто приходили до них в гості. Подружжя два роки тому разом робили в будинку ремонт; ОСОБА_3 , 2005 року народження, яка пояснила, що вона разом з батьками до березня 2018 року проживала за адресою по АДРЕСА_1 . Будинок двокімнатний , вона спала в одній кімнаті, а батьки - в іншій. Коли вони проживали всі разом, то мама готувала для всіх їсти, батько купляв продукти також для всіх; ОСОБА_12 мати відповідача, яка пояснила, що її син з ОСОБА_13 часто сварилися і її син інколи приходив до неї їсти та прати одяг; як такої сім`ї у них не було.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що нею надані належні і допустимі докази на підтвердження проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 з 05 грудня 2008 року до 10 березня 2018 року, оскільки у цей період вони спільно проживали, вели спільний побут, бюджет та мали взаємні права та обов`язки, тобто що між ними в цей період часу мали місце усталені відносини, що притаманні подружжю у розумінні ст. 74 СК України. При цьому, дійшовши висновку, що придбаний 05 березня 2009 року ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_1 придбаний за спільні кошти в інтересах сім`ї, а тому вказаний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд першої інстанції як на доказ послався на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2008 року, яким встановлено обставину оплати ОСОБА_14 коштів за спірний житловий будинок.

Проте з такими висновками суду погодитися неможливо.

Встановлюючи факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 5 грудня 2008 року по 10 березня 2018 року суд не звернув уваги на наступне.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно зі ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу.

Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

У правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-2253цс15 зазначено, що за правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї.

Вказані обставини судом не встановлено, тобто позивачкою не надано належних та допустимих доказів ведення спільно з відповідачем господарства, наявності у них спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї.

Як встановлено судом першої інстанції із пояснень позивачки іншого спільно нажитого майна у сторін немає. І ця обставина позивачкою не спростована.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що місцем проживання ОСОБА_2 з 21 грудня 2010 року значиться АДРЕСА_1 . Позивачка ОСОБА_1 за цією адресою не зареєстрована. Звертаючись до суду з позовом місцем реєстрації вона зазначила АДРЕСА_3 , а місцем свого фактичного проживання - АДРЕСА_4 . В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що за цією адресою позивачка проживає з грудня 2008 року з іншим чоловіком, з яким вона веде спільне господарство, живе однією сім`єю як подружжя. І ця обставина позивачкою не спростована.

За відсутності доказів ведення спільно з відповідачем господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї показання свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу з 05 грудня 2008 року по 10 березня 2018 року.

В своєму рішенні суд першої інстанції посилається на рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 17 липня 2008 року, яким cтягнуто з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Донецькобленерго» в рахунок відшкодування збитків за актом №00068926 від 28 травня 2006 року 427,76 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ВАТ «Донецькобленерго» в рахунок відшкодування збитків за актом №404101 від 18 квітня 2007 року 2493,05 грн.

Цим рішенням встановлені обставини, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25 листопада 1996 року власником будинку за адресою АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 . Відповідно до розписки ОСОБА_5 отримав гроші за продаж будинку з ОСОБА_4 17 липня 2000 року. Відповідно до розписок від 18 травня 2006 року та 22 травня 2006 року ОСОБА_4 (який не є власником будинку) отримав гроші за продаж зазначеного будинку від ОСОБА_1 .

Як зазначив суд, встановлені обставини згідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Проте, не зрозуміло, на доведення яких обставин по даній справі наведено зазначене рішення з огляду на те, що події, про які йдеться у рішенні суду від 17 липня 2008 року, мали місце у 2006-2007 роках, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі і ніякого відношення до встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю з 5 грудня 2008 року по 2018 рік і визнання спільною сумісною власністю майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, не має.

Разом з тим цим рішенням встановлено, що 05 березня 2009 року, тобто вже після розірвання шлюбу, ОСОБА_5 , який є законним власником, продав за 500 грн. ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, який зареєстрований в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 28 травня 2009 року.

Крім того, з пояснень ОСОБА_2 у суді першої інстанції вбачається, що гроші на придбання будинку йому дав його дідусь. На це ОСОБА_2 посилається також в апеляційній скарзі. Зазначена обставина позивачкою не спростована.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За правилами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів судом, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (частини перша, п`ята, шоста, сьома).

Із встановлених обставин можна дійти висновку про те, що 05 березня 2009 року ОСОБА_2 придбав нерухомість на законних підставах після розірвання шлюбу з позивачкою і не перебуваючи з нею у фактичних шлюбних відносинах за грошові кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності. Отже, будинок є особистою приватною власністю відповідача. Обставини, викладені в рішенні суду від 17 липня 2008 року, тобто отримання відповідно до розписки ОСОБА_5 грошей за продаж будинку з ОСОБА_4 17 липня 2000 року., а відповідно до розписок від 18 травня 2006 року та 22 травня 2006 року отримання ОСОБА_4 (який не є власником будинку) грошей за продаж зазначеного будинку від ОСОБА_1 , на що посилається суд першої інстанції, не мають правого значення при вирішенні даного спору.

Виходячи з викладеного, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 з 05 грудня 2008 року по 10 березня 2018 року та визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 будинку АДРЕСА_1 та його розподіл через їх недоведеність належними та допустимими доказами.

З матеріалів справи вбачається, що при подачі апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_2 згідно квитанції від 21.05.2019 року сплачений судовий збір в сумі 2 114.40 грн., а згідно квитанції від 05.08.2019 року доплачено 1057.20 грн., а всього 3171.60 грн., який відповідно до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» підлягає стягненню з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 23 квітня 2019 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання, визнання права власності на частку у спільному майні, поділ майна відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 3171 грн.60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складений 12.08.2019 року.

Суддя-доповідач О.С.Санікова