Справа № 463/6203/17 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/811/989/19 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 серпня 2019 року м. Львів

Справа № 463/6203/17

Провадження № 22-ц/811/989/19

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,
суддів Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.
секретар Симець В.І.

за участю ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17 січня 2019 року в складі судді Мармаш В.Я.

у справі

за позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , третя особа Адміністрація Державної прикордонної служби України про зобов`язання до вчиненя дій, виселення з службового житлового приміщення та зняття з реєстрації,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, яким просив зобов`язати відповідача ОСОБА_1 здати Західному регіональному управлінню службове житлове приміщення квартиру АДРЕСА_1 , виселити з службової житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 відповідача ОСОБА_4 без надання їй іншого житлового приміщення та зняти її з реєстраційного обліку місця проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Виселено ОСОБА_4 зі службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_1 , без надання їй іншого житлового приміщення.

В решті вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 800 грн.

Дане рішення оскаржив представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.
Вважає рішення незаконним та необґрунтованим у зв`язку із неправильністю встановлених судом першої інстанції обставин, які мають значення для справи, неправильного дослідження та оцінки доказів, таким що винесено при неповному з`ясування обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Зазначає, що суд першої інстанції, мотивуючи рішення зробив висновки, що ОСОБА_1 вибувши до Східного регіонального управління та добровільно знявшись з реєстрації за адресою спірного житла виконав вимоги закону та підзаконних нормативно-правових актів щодо необхідності звільнення спірного службового житла і після цього, у тому числі станом на час розгляду справи судом, у ОСОБА_1 відсутні правові підстави для зайняття квартири АДРЕСА_1 . Вказаний висновок суду, щодо автоматичної втрати особою права користування житловим приміщенням суперечить як приписам ст. 47 Конституції України, щодо неможливості втрати особою права користування житлом інакше, як на підставі судового рішення, так і ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до якої громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Вказує, що спірним житлом ОСОБА_1 забезпечений відповідно до статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» і на даний час, будучи військовослужбовцем Держприкордонслужби не втратив право користування спірним житловим приміщенням.

Ані ОСОБА_1 , ані його мати ОСОБА_4 не мають прав на нерухоме майно, що підтверджено відсутністю в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо останніх.

Оскільки ОСОБА_1 вселився у службове житло на підставі спеціального ордеру, а мати, як член сім`ї на відповідних правових підставах, постійно проживають у ньому, не мають іншого житла на момент подання позову про виселення, є підстави стверджувати, що вони мають достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, а зазначене службове житло є їхнім «житлом» у розумінні статті 8 Конвенції.

Той факт, що відомча інструкція передбачає, що підлягає здачі службове житло при переміщенні до нового місця служби, необхідно застосовувати із застереженнями «що пов`язано із переїздом в іншу місцевість» та «якщо інше не передбачено законодавством» і з урахуванням, що службове житло дається на час виконання обов`язків військової служби, які не припинив виконувати ОСОБА_1 .

Вважає, що положення відомчої інструкції не може бути беззаперечним аргументом на користь припинення права на повагу до житла відповідачів у формі такого втручання держави як виселення із службового житла, де ОСОБА_1 проживає із своєю непрацездатною матір`ю.

Просить рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17 січня 2019 року в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в частині виселення ОСОБА_4 .

Західне регіональне управління Державної прикордонної служби України подало відзив на апеляційну скаргу, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення а рішення Личаківського районного суду м.Львова без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , представника ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом;

свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції перевіряє законність судового рішення лише в межах позовних вимог заявлених в суді першої інстанції. В частині відмови у позовних вимогах щодо ОСОБА_1 , та щодо зняття ОСОБА_4 з реєстраційного обліку, такі не оскаржуються позивачем, тому в силу вимог ч.1,2 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядаються.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1, 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дослідивши матеріали справи та врахувавши, що у зв`язку з припиненням проходження служби в м. Львові та вибуттям до нового місця проходження служби у м. Харків ОСОБА_1 він та його матір ОСОБА_4 втратили право користування службовою квартирою у м. Львові. Оскільки ордер на користування службовою квартирою в м. Львові видавався лише на ОСОБА_1 , його матір ОСОБА_4 вселилась у спірну квартиру як член сім`ї наймача, у трудових відносинах з установою, якою надавалось це службове житло, вона не перебувала, у власності чоловіка ОСОБА_4 . ОСОБА_5 є квартира та житловий будинок у Львівській області, а тому прийшов до висновку про виселення ОСОБА_4 зі спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до наказу Голови Держприкордонслужби України № 183-ос від 30 квітня 2010 року полковник ОСОБА_1 в період з 30 квітня 2010 року по 22 жовтня 2011 року, проходив військову службу в ЗхРУ на посаді заступника начальника регіонального управління з тилу - начальника тилу.

Під час проходження військової служби у ЗхРУ (військова частина НОМЕР_1 ) м. Львів, ОСОБА_1 , був зарахований на квартирний облік для отримання житлової площі в м. Львові зі складом сім`ї одна особа (протокол № 7 від 10.09.10р.)

За вказаним місцем проходження служби на склад сім`ї з трьох осіб (він. дружина ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 2006 р.н.), рішенням спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону ЗхРУ у відповідності до протоколу № 9 від 28.10.2010 року ОСОБА_1 , був забезпечений службовим житловим приміщенням, а саме : трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 , житловою площею 38,4 кв.м. та наказом директора департаменту ЖГ № 671 від 26.12,11р, зазначену службову квартиру закріплено за ОСОБА_1 та вищезазначеними членами його сім`ї з видачею 11 січня 2012 року службового ордеру № 000369 на всіх членів сім`ї.

У відповідності до наказу Голови Держприкордонслужби України № 467-ос від 15 вересня 2011 року полковник ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 вибув для подальшого проходження військової служби у Східне Регіональне Управління (військова частина НОМЕР_2 ), що стверджується довідкою ЗхРУ ДПСУ від 07.12.2017.

Рішенням спільного засідання командування та житлової комісії Львівського гарнізону ЗхРУ, протокол № 8 від 15 листопада 2011 року, ОСОБА_1 був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї у м. Львові у зв`язку з переміщенням до нового місця служби в інший населений пункт.

У зв`язку з проходження військової служби у Східному Регіональному Управлінні у м. Харкові ОСОБА_1 , отримав службове житлове приміщення в селищі Пісочин Харківського р-ну Харківської області, а саме двокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , разом з членами своєї сім`ї: дружиною та сином (протокол засідання житлової комісії Харківського прикордонного загону Східного регіонального управління Держприкордонслужби України від 3 вересня 2015 року № 9, ордер № 26 від 23.12.2015). Одразу після цього 15.01.2016 був зареєстрований за місцем проживання та проживав із членами своєї сім`ї у вказаній квартирі АДРЕСА_3 , що підтверджується довідкою ВК Пісочинської селищної ради від 03.11.2017.

Відповідно до наказу начальника Східного регіонального управління Держприкордонслужби України від 7 серпня 2017 року № 398-ос. ОСОБА_1 вибув для подальшого проходження військової служби у Південне Регіональне Управління (військова частина 1469) м. Одеса, його облікову житлову справу направлено до військової частини НОМЕР_3 у м. Одеса, у зв`язку з чим, рішенням спільного засідання житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону СхРУ, протокол № 5 від 05 вересня 2017 року, ОСОБА_1 був знятий із квартирного обліку з усіма членами сім`ї у м. Харкові.

Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання від 01.12.2017 ОСОБА_1 зареєструвався за місцем проживання у АДРЕСА_4 , по місцю проходження служби.
Проте, у квартирі АДРЕСА_3 залишилась проживати його колишня дружина ОСОБА_8 , та неповнолітній син ОСОБА_9 , 2006 р.н., що підтверджується довідкою ВК Пісочинської селищної ради від 04.12.2017.

Встановлено, що квартира АДРЕСА_5 знаходиться на обслуговуванні у ОСББ «Наш оберіг». Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 949 від 11.11.2011 квартиру АДРЕСА_1 включено до складу службового житла Західного регіонального управління ДПСУ, й така перебуває на обліку ЗхРУ ДПСУ на балансовому рахунку 021 «Активи на відповідальному зберіганняі розпорядників бюджетних коштів», що стверджується довідкою головного бухгалтера ЗхРУ ДПСУ.

В квартирі АДРЕСА_1 станом на 12 жовтня 2015 року зареєстрована відповідач ОСОБА_4 з 08.09.2012, що підтверджується довідкою № 00127 від 12.10.2015, виданою ОСББ «Наш оберіг».

Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, визначено постановою Кабінет Міністрів України № 1081 від 03 серпня 2006 року в якому зазначається наступне.

Цей Порядок визначає механізм забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців - осіб офіцерського, старшинського і сержантського, рядового складу (крім військовослужбовців строкової служби) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, правоохоронних органів спеціального призначення та Держспецтрансслужби, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, у тому числі звільнених в запас або у відставку, що залишилися перебувати на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, у військових частинах, закладах, установах та організаціях (далі - військові частини) після звільнення (далі - військовослужбовці) та членів їх сімей.

Військовослужбовці та члени їх сімей забезпечуються службовими житловими приміщеннями, що відповідають вимогам житлового законодавства. З цією метою у кожній військовій частині формується фонд службового житла.

Пунктом 19 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями визначено:

- у разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню, якщо інше не передбачено законодавством.

Затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1081 Порядок чітко визначає терміни користування службовим житлом та підстави його звільнення.
У відповідності до п.2.1 « Інструкції про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України » затвердженої наказом Адміністрації Держприкордонслужби України № 1040 від 20 грудня 2007 року (зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 11 січня 2008 року ) - « Військовослужбовці та члени їх сімей, які проживають разом з ними, за відсутності у них за місцем проходження служби житла для постійного проживання забезпечуються службовими житловими приміщеннями ». Службове житлове приміщення надається на час виконання військовослужбовцями обов`язків військової служби.
Крім того, у п. 2.21 «Інструкції» зазначено, що - « У разі переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, службові житлові приміщення, які вони займали за попереднім місцем служби, підлягають звільненню у двомісячний термін з дня видання наказу про виключення із списків особового складу органу Держприкордонслужби, крім випадків, передбачених у пункті 2.20 цієї Інструкції ».

Відповідно до ст. 118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Згідно з ч. 2 ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 , будучи забезпечений службовим приміщенням за новим місцем проходження служби у м. Харкові, втратив право користування службовою квартирою у м. Львові.

Оскільки ОСОБА_1 у зв`язку з переміщенням по військовій службі та переїздом в іншу місцевість добровільно з членами сім`ї знявся з реєстрації за місцем проживання на АДРЕСА_6 , та з 15.01.2016 зареєструвався за новим місцем проживання у службовій квартирі на АДРЕСА_7 , де під час проходження військової служби у СхРУ ДПСУ проживав на постійній основі.

Відповідач ОСОБА_4 у квартирі по АДРЕСА_6 була зареєстрована 08.09.2012,на підставі її заяви від 29.08.2012 та нотаріально посвідченої заяви-згоди відповідача ОСОБА_1 та члена його сім`ї ОСОБА_8 від 31.08.2012, які на той час були зареєстровані за місцем проживання у квартирі АДРЕСА_1 .

Цьому передував Наказ Голови ДПСУ від 25.11.2011 № 604ос на підставі рапорта ОСОБА_1 про включення членом сім`ї, який перебуває на його утриманні, його матері ОСОБА_4 , та в подальшому рапорт ОСОБА_1 на ім`я начальника ЗхРУ ДПСУ від 20.04.2012 про надання дозволу на реєстрацію її у службовому житловому приміщенні у м. Львові.

Відповідно до ст. 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що ордер на користування службовою квартирою в м. Львові видавався лише на склад сім`ї з трьох осіб, а саме ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 , 2006 р.н., а його матір відповідач ОСОБА_4 в цей час у складі його сім`ї не входила.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК України та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи.

Статті 124-125 ЖК передбачають приписи, згідно з якими припинення трудових правовідносин з роботодавцем, за виключенням окремих чітко визначених випадків, є підставою для виселення особи зі службового житла без надання іншого житлового приміщення. Тобто, формулювання вказаних приписів є достатньо чіткими та передбачуваними для особи, якій таке житло надане у користування.

Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції.

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що ЄСПЛ, розглянувши справу за заявою військовослужбовця, який разом з іншими членами сім`ї був виселений із кімнати в гуртожитку після припинення служби у Міністерстві оборони України, дійшов висновку про відсутність порушення статті 8 Конвенції. ЄСПЛ вказав, що втручання, на яке скаржився заявник, переслідувало легітимну мету захист інтересів економічного добробуту країни та прав інших осіб, а саме курсантів і працівників Національної академії оборони України й інших військовослужбовців, які потребували житло у зв`язку зі службою (рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Каракуця проти України» («Karakutsya v. Ukraine»), заява № 18986/06, § 71).

Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentner v. Austria»), заява № 20082/02, § 56).

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Щодо наявності нагальної суспільної необхідності для виселення відповідачів суд першої інстанції висловився, вказавши, що існує черга працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідач ОСОБА_4 перебуває у дійсному шлюбі з ОСОБА_5 , є співвласником нежитлової будівлі у м. Мостиська Львівської області, в той час як її чоловік ОСОБА_5 є власником будинку загальною площею 127,9 кв.м. на АДРЕСА_8 у тому ж населеному пункті та власником квартири на АДРЕСА_9 загальною площею 29,1 кв.м. у м. Золочів Львівської області, тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності іншого місця проживання ОСОБА_4 не заслуговують на увагу.

Колегія суддів погоджується, що суспільна необхідність для виселення відповідача ОСОБА_4 також обумовлена тим, що існує черга працівників позивача, які можуть претендувати на заселення у службове житло.

Доводи апеляційної скарги щодо пропуску позивачем строку на апеляційне оскарження колегія суддів не бере до уваги з огляду на наступне.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК).

Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.
Колегія суддів вважає, що оскільки ОСОБА_1 у відповідності до наказу Голови Держприкордонслужби України № 467-ос від 15 вересня 2011 року (наказ про переміщення до нового місця служби) вибув з ЗхРУ для подальшого проходження військової служби у ІНФОРМАЦІЯ_3 (військова частина НОМЕР_2 ), а спірна квартира рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради № 949 від 11.11.2011 квартиру АДРЕСА_1 включена до складу службового житла Західного регіонального управління ДПСУ, й така перебуває на обліку ЗхРУ ДПСУ, тому до вказаних правовідносин доцільно застосувати правові висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц.

Так, Велика Палата Верховного Суду вважає, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Отже, позов про виселення є негаторним.Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК).

Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин.

Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним, навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому його відповідно до ст.. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м.Львова від 17 січня 2019 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 14 серпня 2019 року.

Головуючий

Судді