КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 373/2073/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Зелеська А.О.

29 січня 2019 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Андрієнко А.М., Вербової І.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна Компанія» на ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2018 року в справі за заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна Компанія» про захист прав споживача фінансових послуг,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ «Українська Інноваційна Компанія» та просив стягнути з відповідача грошову заборгованість за договором банківського вкладу №10-1394421 від 22.10.2015 у розмірі 390 500 доларів США 00 центів - сума банківського вкладу; 125 922 доларів США 87 центів - нараховані проценти на банківський вклад; 421 740 доларів США 00 центів - пеня у розмірі 3% за кожний день прострочення повернення банківського вкладу та 1 155 доларів США 45 центів - 3% річна ставка процентів у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, що загалом становить 939 318 доларів США 32 центи. Стягнути з відповідача судові витрати.

Ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2018 року прийнято до розгляду вищевказану позовну заяву та відкрито позовне провадження.

В апеляційній скарзі ПАТ «Українська Інноваційна Компанія» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, яка винесена із порушення правил підсудності та справу передати до Сєверодонецького міського суду Луганської області.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що правовідносини, які виникли між сторонами випливають із договору банківського вкладу та не є предметом регулювання Законом України «Про захист прав споживачів». Звертає увагу на те, що відповідач не є банківською установою, а тому не може бути відповідачем в контексті згаданого Закону.

Зазначає, що позови до юридичних осіб пред'являються за їхнім місцезнаходженням.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. Зазначив, що вкладник за договором банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2331/2019
У судовому засіданні ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 заперечував проти апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції без змін.

ПАТ «Українська Інноваційна Компанія» свого представника в судове засідання не направило, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про прийняття до розгляду позовної заяви та відкриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України. Правила підсудності дотримано.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Згідно ч. 5 ст. 28 ЦПК України позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору.

Відповідно до п. 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» №3 від 01.03.2013 право вибору між судами, яким згідно із правилом загальної підсудності (стаття 109 ЦПК) і правилом альтернативної підсудності (стаття 110 ЦПК), підсудна справа належить виключно позивачеві (частина чотирнадцята статті 110 ЦПК). Якщо позивач при пред'явленні позову дотримався правил територіальної чи альтернативної підсудності, суд не має права повернути позивачеві позовну заяву з мотивів непідсудності справи цьому суду.

На підставі викладеного можливо зробити висновок, що позови про захист прав споживачів можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторонни (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

У статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» подано такі визначення: споживач - це фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-який виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Отже, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем фінансових послуг, на нього розповсюджується Закон України «Про захист прав споживачів».

Матеріали справи свідчать, що предметом даного спору є захист прав споживача фінансових послуг, а саме повернення грошової заборгованості за договором банківського вкладу.

Встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1, що територіально відноситься до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області.

Враховуючи, що матеріали справи свідчать про те, що вищезгаданий позов подано позивачем за місцем свого проживання, висновки суду першої інстанції щодо підсудності даної справи колегія суддів вважає правильними.

Доводи апеляційної скарги про те, що позови до юридичних осіб пред'являються за їхнім місцезнаходженням, тому справа повинна розглядатися у м. Сєверодонецьк Луганської області є необґрунтованими, оскільки суперечить вимогам ст. 28 ЦПК України, а тому не можуть бути підставою для скасування або зміни ухвали суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в апеляційній скарзі не надано переконливих доказів, які б спростовували правильність висновків суду.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Українська Інноваційна Компанія» залишити без задоволення.

Ухвалу Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12 листопада 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 01.02.2019.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

А.М.Андрієнко