Справа № 450/1728/17 Головуючий у 1 інстанції: Мусієвський В.Є.
Провадження № 22-ц/811/79/18 Доповідач в 2-й інстанції: Цяцяк Р. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 серпня 2019 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Цяцяка Р.П.,

суддів: Крайник Н.П. та Шеремети Н.О.,

за участю: секретаря Куцика І.Б.,

позивачки ОСОБА_1

та її представника - адвоката Сенишин Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , третя особа - Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, в кінцевій редакції позовних вимог якого просила визнати згаданих відповідачів такими, що втратили право на користування житлом, а саме - будинком АДРЕСА_1 (в подальшому - „спірний будинок").

Позовні вимоги обгрунтовувалися тим, що відповідачі з 2002 року не проживають в належному їй на праві приватної власності спірному житловому будинку, оскільки добровільно переїхали проживати в помешкання батьків чоловіка ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_2 , а відтак їх слід визнати такими, що втратили право на користування спірним будинком (а.с. 3-4, 77-78).

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 116-119).

Дане рішення оскаржив представник позивачки.

Апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та на порушення норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права.

Звертає увагу на те, що відповідачка ОСОБА_3 в суді першої інстанції сама визнала те, що після того, як вона вийшла заміж, вона стала проживати у свого чоловіка у м. Львові і з цього часу по місцю своєї реєстрації (у спірному будинку) вона не проживає, а її син почав та закінчив навчання у 2017 році саме у середній школі міста Львова. Крім цього, вище наведене стверджується також і іншими матеріалами справи.

Вважає, що в оскаржуваному рішенні не наведено мотивів відмови у задоволенні позовних вимог (а.с. 126-127).

Частиною 1 статті 131 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місяця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

В той же час, подаючи до суду зустрічний позов, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , визнаючи той факт, що вони тривалий час у спірному будинку не проживають, в зустрічній позовній заяві місцем свого проживання (перебування) зазначають саме спірний будинок - не зазначаючи свого дійсного місця проживання (перебування, знаходження) (а.с. 107).

В результаті судові повістки з викликом в судове засідання на 16 жовтня 2018 року, надіслані відповідачам за адресою зазначеною у первісному позові (АДРЕСА_2), повернулися без вручення адресатам: з довідками пошти «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 149, 150).

При цьому слід відмітити, що за вище згаданою адресою (АДРЕСА_2) відповідачі кореспонденцію все ж таки неодноразово отримували (а.с. 168, 172, 181, 196, 197).

Представник відповідачки ОСОБА_3 , адвокат Юнко М.В., будучи належним чином повідомленою про апеляційний розгляд справи призначений на 16 жовтня 2018 року (а.с. 155), в судове засідання не з`явилася і про причини такої неявки суд не повідомила.

В подальшому, будучи під власноручний підпис повідомленою про апеляційний розгляд справи призначений на 20 травня 2019 року (а.с. 202), представник відповідачки, адвокат Юнко М.В., повторно в судове засідання не з`явилася і про причини такої неявки суд також не повідомила, що і стало причиною чергового відкладення апеляційного розгляду справи на 05 серпня 2019 року (а.с. 203).

Про апеляційний розгляд справи призначений на 14-00 год 05 серпня 2019 року відповідачку було повідомлено SMS-повідомленням на зазначений нею у зустрічній позовній заяві телефонний номер (а.с. 209), оскільки судові повістки (надіслані відповідачам за адресою АДРЕСА_2 ) в черговий раз повернулися без вручення: з довідками пошти «адресат відсутній» (а.с. 211-214).

Представник відповідачки ОСОБА_3 , адвокат Юнко М.В., будучи в черговий раз своєчасно (12 липня 2019 року) належним чином повідомленою про апеляційний розгляд справи призначений на 14-00 год. 05 серпня 2019 року (а.с. 210), в судове засідання не з`явилася та о 15 год. 29 хвилин 05 серпня 2019 року надіслала на електронну пошту суду клопотання про відкладення розгляду справи, покликаючись на своє перебування у відпустці.

Частиною 5 статті 130 ЦПК України встановлено, що вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. З урахуванням вище наведеного колегія суддів вважає, що і довірителька адвоката Юнко М.В., відповідачка ОСОБА_3 , належним чином була повідомленою про апеляційний розгляд справи 05 серпня 2019 року, однак про причини своєї неявки в судове засідання суд не повідомила, а відсутність її представника (незалежно від причин такої відсутності) не може бути визнана поважною причиною неявки самої відповідачки.

За вище наведених обставин колегія суддів ухвалила проводити апеляційний розгляд справи за відсутності відповідачів та їхніх представників - на підставі наявних у матеріалах справи даних та доказів, які були подані ними до суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта і її представника на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, відмову у задоволенні позовних вимог суд мотивував недоведеністю позову, а саме: тим, що позивачкою не було подано до суду належних та допустимих доказів «не проживання відповідачів у спірному будинку більше строку, встановленого ст. 405 ЦК України, тобто 1 року».

Колегія суддів вважає, що вище наведені висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

ЦПК України встановлено, що:

- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом, і що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (статті 12 і 81);

- обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82);

- доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76);

- належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77).

Як вбачається зі змісту Зустрічної позовної заяви, поданої ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , згадані учасники справи визнають ту обставину, що вони є (відповідно) донькою та внуком позивачки за первісним позовом ОСОБА_1 , так само, як визнають, що остання є одноосібним власником спірного будинку АДРЕСА_1 , а також те, що вони тривалий час (однозначно - більше одного року) у згаданому будинку не проживають, а відтак згадані обставини доказуванню не підлягають (частина 1 статті 82 ЦПК України). При цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стверджують, що змушені були покинути спірний будинок з вини позивачки ОСОБА_1 , одночасно стверджуючи, що залишаються членами її сім`ї, а тому зберігають право на проживання у спірному будинку (а.с. 107-108).

Право члена сім`ї власника будинку на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405 та 406 ЦК України. Зокрема, таке право може бути припиненим за рішенням суду на вимогу власника житла у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина 2 статті 405 ЦК України).

У поданому до суду зустрічному позові ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не посилаються на наявність будь-яких домовленостей між ними та власником житла ОСОБА_1 . Так само, як ця зустрічна позовна заява не містить посилання на будь-який закон, яким би ОСОБА_3 та ОСОБА_4 аргументували виняток з вище згаданого загального правила, передбаченого частиною 2 статті 405 ЦК України.

За змістом статті 3 Сімейного кодексу України та статті 64 Житлового кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом та ведуть спільне господарство, мають взаємні права та обов`язки.

В той же час, обома сторонами спору визнається та обставина, що вони тривалий час спільно (разом) не проживають, спільного господарства не ведуть та (відповідно) спільним побутом не є пов`язаними.

Відповідачами не було подано до суду жодних доказів, які можна було б визнати належними та допустимими, на підтвердження поважності їх не проживання у спірному будинку тривалий час: однозначно - понад один рік.

Зокрема, відповідачами жодним чином не було спростовано тверджень позивачки ОСОБА_1 про те, що приблизно в 2002 році ОСОБА_3 та ОСОБА_4 переселилися в будинок чоловіка ОСОБА_3 у місті Львові і їхній спільний син, відповідач ОСОБА_4 , пішов та закінчив школу саме у місті Львові і жодного дня школу за місцем знаходження спірного будинку (у селі Давидів Пустомитівського району Львівської області) він не відвідував.

Так само, як не спростовано наявну у поданих позивачкою до суду довідках з медичних установ інформацію про те, що відповідачі останні 5 років до медичних установ в селі Давидів не зверталися.

В той же час, у поданій до суду інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що будинок АДРЕСА_2 (у якому проживає та є зареєстрованим чоловік та (відповідно) батько відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і у якому - по версії позивачки - проживають також і згадані відповідачі) після самовільно проведених до нього прибудов складається з 8 (восьми) житлових кімнат та 3-х кухонь, а його загальна площа становить 124,5 кв.м. (житлова - 97,6 кв.м.).

Ухвалою суду від 03 грудня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було відмовлено у прийнятті та повернуто їм подану ними до суду Зустрічну позовну заяву про їх вселення у спірний будинок (а.с. 107-108, 176-177): дану ухвалу суду ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не оскаржували і така набрала законної сили.

За вище наведених обставин колегія суддів вважає встановленим той факт, що відповідачі без поважних на те причин тривалий час (однозначно - понад один рік) у спірному будинку не проживають, а тому вимога позивачки, як власника цього житлового будинку, про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування ним, підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.2, 376 ч.1 п.п. 1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , представника ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 , 1979 року народження, та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право на користування житлом у будинку АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повну постанову складено 12 серпня 2019 року.

Головуючий: Цяцяк Р.П.

Судді: Крайник Н.П.

Шеремета Н.О.