ПОСТАНОВА

іменем України

17 грудня 2019 року м. Кропивницький

справа № 398/2436/19

провадження № 22-ц/4809/1649/19

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Письменного О.А.,

за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Відкрите акціонерне товариство завод «Агромаш»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2019 року у складі судді Орловського В.В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Відкритого акціонерного товариства завод «Агромаш» (далі по тексту - ВАТ завод «Агромаш») про визнання права власності за набувальною давністю.

В обґрунтування позову вказав, що 24 квітня 1998 року між ним та ВАТ завод «Агромаш» було укладено договір міни, за умовами якого він вчинив гідроізоляційне покриття покрівлі головного корпусу заводу на площі 3000 м? з власних матеріалів. Відповідач згідно з умовами договору міни та акту прийому-передачі передав позивачу у власність будівлю площею 218 м? та незавершене будівництво площею 163 м?. Дана угода міни була визнана дійсною рішенням постійно діючого третейського суду при Асоціації «Українські виробники обладнання для СТО» та рішенням Олександрійського міськрайонного суду від 09 квітня 2010 року по справі № 2-629/2010. Дані рішення не були оформленні належним чином, оскільки були частково відсутні правовстановлюючі документи на незавершене будівництво. З моменту укладення договору міни та його виконання він відкрито та безперервно володіє цим майном. ВАТ завод «Агромаш» протягом цього часу жодного разу не пред`являв вимог щодо повернення майна.

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати за ним право власності за набувальною давністю на нежитлове приміщення - інструментальний цех, позначений літ. «И1», площею 204,1 м?, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та нежитлове приміщення - зварочний цех, позначений літ. «К», площею 131,2 м?, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення його позовних вимог в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до вимог ч.1 ст.368, ч.1 ст.369 ЦК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з розглядом справи за відсутності її учасників, відповідно до ч.13 ст.7, ч.2 ст.247 ЦПК України судове засідання не проводиться і фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Крім того, згідно з ч.ч.4, 5 ст.268 та ст.383 ЦПК України постанова не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 24 квітня 1998 року між ОСОБА_1 та директором ВАТ завод «Агромаш» Лавренком Володимиром Миколайовичем укладено договір міни, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язався у термін до 01 вересня 1998 року виконати роботи по гідроізоляції покрівлі головного корпусу ВАТ «Завод Агромаш» на площі 3000 м? згідно зі схемою. За умовами пункту 2 даного договору ВАТ «Завод Агромаш» зобов`язався у тримісячний термін з моменту підписання акту прийому-передачі переоформити право власності на приміщення компресорної станції (виведеної з експлуатації у 1992 році), площею 218 м? та недобудоване приміщення біля компресорної станції площею 163 м? (за вартістю будівельних матеріалів) на ОСОБА_1 (а.с.4).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 квітня 2010 року за позовом ОСОБА_1 до ВАТ «Завод Агромаш» визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлові приміщення, а саме будівлю компресорної станції площею 218 м2, виведеної з експлуатації у 1992 році, та незавершене будівництво площею 163 м2, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.3).

Відповідно до довідки від 03 лютого 2016 року №31 ОСОБА_1 вніс на рахунок підприємства 1220 грн. 30 коп., що становить 9/500 частки статутного фонду ВАТ завод «Агромаш». Розмір частки встановлено Олександрійським міжміським БТІ на будівлю літ. к, будівлю цеху літ. и' к та затверджено рішенням Виконавчого комітету Олександрійської міської ради №709 від 01 листопада 2012 року (а.с.14).

Як свідчить виписка з протоколу загальних зборів акціонерів ВАТ завод «Агромаш» від 12 квітня 2010 року ОСОБА_1 виділено зі статутного фонду ВАТ завод «Агромаш» 9/500 (розмір частки визначено БТІ) та передано об`єкти нерухомості ЦМК ВАТ завод «Агромаш», право власності на які встановлені судом (а.с.15).

Відповідно до акту до договору від 24 квітня 1998 року здачі-прийому робіт (надання послуг) від 28 серпня 1998 року, підписаного представником замовника ВАТ «Завод Агромаш» - директором Лавренком В. М. та виконавцем ОСОБА_1 , були виконані послуги у вигляді ремонту покрівлі у кількості 3000 м? на суму 10000 грн. (а.с.21).

Як убачається із заяв від 19 квітня 2019 року ОСОБА_3 , який працював на посаді заступника директора ВАТ завод «Агромаш» з 1997 року по 2012 рік, та ОСОБА_4 , яка працювала у ВАТ завод «Агромаш» на різних посадах з 1987 року по 2012 рік, ОСОБА_1 заволодів зазначеним спірним майном правомірно (а.с.23-24).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з відсутності передбаченої ч.1 ст.344 ЦПК ознаки добросовісного заволодіння чужим майном, оскільки позивач претендує на право власності на приміщення у зв`язку з укладенням договору, а не у зв`язку з фактичним добросовісним заволодінням ним без передбачених законом підстав, та на час заволодіння майном позивач знав, хто є власником цього майна.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним.

Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.

Такого правового висновку дійшла Велика палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18).

У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Апеляційний суд, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Великої палати Верховного Суду та Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не надав належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження наявності правових підстав щодо володіння спірним нерухомим майном, а відповідно й наявності у нього добросовісності такого володіння. Зокрема, один лише сплив строку давності володіння чужим майном, на який вказує позивач у позовній заяві, не є достатньою підставою для набуття ним права власності за набувальною давністю.

Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому на підставі статті 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2019 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Дуковський

О.А. Письменний